Постанова
Іменем  України 
 
17 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 444/2195/18-ц
 
провадження № 61-18447св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),      Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», 
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - Малехівська сільська рада Жовківського району Львівської області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 28 березня 2019 року у складі судді Заліско Р. Й. та постанову Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Савуляка Р. В., Шандри М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог         
У липні 2018 року акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця»  в особі регіональної філії «Львівська залізниця») звернулося до суду                   з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Малехівська сільська рада Жовківського району Львівської області, про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою смуги відведення                   АТ «Укрзалізниця» шляхом демонтажу сітчастої огорожі.
Позовну заяву мотивовано тим, що 17 листопада 2015 року комісією                     у складі працівників виробничого структурного підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» під час обстеження земельної ділянки регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» у межах населеного пункту на території Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області було виявлено, що на 20 км + 102 м - 20 км + 115 м на перегоні Рудно-Підбірці               з правої сторони за ходом кілометрів на відстані 09 м від осі головної колії, при ширині смуги відведення залізниці 20 м від осі головної колії, знаходиться земельна ділянка, огороджена сіткою, якою користується ОСОБА_1 . Площа накладення становить 0,0147 га.
АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» вважало, що відповідач самовільно, без будь-яких правових підстав, розмістив сітчасту огорожу на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушив право товариства на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме: для забезпечення функціонування залізничного транспорту.
З урахуванням зазначеного, АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» просило суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою смуги відведення                         АТ «Укрзалізниця», а саме: звільнити самовільно зайняту земельну ділянку в межах Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області на 20 км + 102 м - 20 км + 115 м залізничного напрямку Рудно-Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів шляхом демонтажу сітчастої огорожі, яка розміщена на цій земельній ділянці.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 28 березня 2019 року у задоволенні позову АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач у порушення вимог статті 12 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що частина земельної ділянки, яка перебуває                       у користуванні відповідача, знаходиться в смузі відведення залізниці. 
При цьому суд першої інстанції вважав, що «План смуги відводу лінії Рудно-Підбірці «Львівської залізниці», на який посилався позивач,                                      не є правовстановлючим документом на земельну ділянку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» залишено без задоволення. Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 28 березня 2019 року залишено без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», оскільки позивач у порушення вимог статті 12 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що частина земельної ділянки, яка перебуває                     у користуванні відповідача, знаходиться в смузі відведення залізниці.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2020 року АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених                         у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 лютого 2018 року у справі № 909/277/16,                            від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16 та від 10 квітня 2019 року у справі № 466/413/15-ц, й постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі                            № 466/1058/15-ц (провадження № 61-23268св18), а також на те, що судами попередніх інстанцій не досліджено зібраних у справі доказів                                   (пункти 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити судове рішення про задоволення позовних вимог.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року поновлено АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» строк                          на касаційне оскарження на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 28 березня 2019 року та постанови Львівської апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року. Відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 444/2195/18-ц із Жовківського районного суду Львівської області.
У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року справу призначено               до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні позову не врахували, що користування спірною земельною ділянкою товариством здійснюється відповідно до Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році. 
АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» вважає, що, ураховуючи норми законодавства, чинного у період виникнення у позивача права користування земельною ділянкою, суд першої інстанції,                з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, не надав оцінки доводам товариства про те, що право залізниці на спірну земельну ділянку виникло з моменту побудови залізничної колії у 1958 році, згідно «Плану полоси відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від 11 км + 106 м - 20 км + 534 м Нестеровського району Львівської області м. Київ, 1962»,                що розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, і спірна ділянка зайнята об`єктами залізничної інфраструктури.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У січні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області на касаційну скаргу у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними                       та обґрунтованими.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У «Плані смуги відводу лінії Рудно-Підбірці «Львівської залізниці»                  від км 11 + 106 до км 20 + 534 Нестеровського району Львівської області 1962 року, місто Київ», розробленому проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, зазначено, що у користуванні                   АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» перебуває земельна ділянка смуги відведення в адміністративних межах Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області шириною 20 метрів.
17 листопада 2015 року комісією в складі: головного інженера виробничого підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» ОСОБА_2, інженера-землевпорядника виробничого підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» ОСОБА_3, старшого шляхового майстра виробничого підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» ОСОБА_4, складено акт обстеження земельної ділянки, згідно з яким на 20 км + 120 м - 20 км + 115 м перегону Рудно-Підбірці за ходом кілометрів з лівої сторони від осі головної колії                  в смузі відведення залізниці на відстані 09 метрів знаходиться земельна ділянка, огороджена сіткою. Адреса земельної ділянки: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 . Є ознаки використання земельної ділянки. 
При комісійному обстеженні користувались технічною документацією                  із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 17,1368 га Державному територіально-галузевому об`єднанню «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком «Рудно-Підбірці» від 17 км + 200 м до 20 км + 544 м в адміністративних межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області. Смуга відведення залізниці згідно цих матеріалів становить 20 м площа перекриття із суміжним землевласником становить 0,0147 га.
Згідно довідки Малехівської сільської ради від 05 вересня 2018 року                    № 1123/02-19, відповідно до поземельного обліку с. Малехів,                            за домогосподарством по АДРЕСА_1 , обліковується земельна ділянка площею 0,1000 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій розташований житловий будинок, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 11 січня 2006 року серія НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області від 05 вересня 2018 року № 1122/02-19                                          за домогосподарством по АДРЕСА_1 , відповідно до погосподарського обліку 1953 - 1955 року, обліковувалось 0,25 га землі та жилий будинок 1913 року забудови.
Згідно довідки Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області від 05 вересня 2018 року № 1124/02-19 у відповідності до книги обліку сплати земельного податку за використання землі на території Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області,                    за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га, було сплачено земельний податок за період з 2006 року по 2015 рік. До 2006 року земельний податок не сплачувався, оскільки попередній землекористувач звільнений від сплати земельного податку, пенсіонер.
Відповідно до викопіювання з інвентаризаційної карти с. Малехів 1972 року по АДРЕСА_1 , зображена земельна ділянка, яка на час розгляду судами першої та апеляційної інстанцій перебувала у користуванні                    ОСОБА_1 .
Згідно із викопіюваннями з генерального плану с. Малехів 1990 року                      та 2008 року зазначена земельна ділянка знаходиться у межах населеного пункту с. Малехів Жовківського району Львівської області та примикає                  до дороги по вул. Лесі Українки.
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження                   у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                      2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинностіцим Законом.
Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,  що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд                     і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право    в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи               на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення                до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. 
Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб,                і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить                 як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа,                   так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у створенні власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).
У частині третій статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:                    а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував                до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною;                     г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків;                          д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Згідно із частиною першою, другою статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються у користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до ЗК України та Закону України «Про транспорт».
Частиною другою статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» визначено, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними                          та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.
Згідно із частиною першою статті 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту. До земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам                         і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні                 і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту. (частина перша статті 23 Закону України «Про транспорт»).
Аналогічна правова норма міститься у статті 68 ЗК України.
Так, на підтвердження користування земельною ділянкою, розташованою                у межах смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці                     від 11 км + 106 м до 20 км + 534 м АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» було надано відповідний план смуги відведення, який був розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році.
Колегія суддів виходить із того, що нормативно-правовими актами, чинними на момент набуття права на земельні ділянки залізницею у 1962 році,                     а саме: ЗК Української РСР від 25 жовтня 1922 року, Загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених постановою                          ЦВК СРСР від 1928 року, передбачалось, що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів, рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилученими лише у спеціальному порядку. 
Вимоги щодо виготовлення та отримання державного акта                                     не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до пунктів 54, 55 «Общих начал землепользования                        и землеустройства» (постанова ЦИК СССР від 15 грудня1928 року).
За змістом статті 17 Закону України «Про основи містобудування», наявний у матеріалах справи план смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Рудно-Підбірці Львівської залізниці              від 11 км + 106 м до 20 км + 534 м від 1962 року є містобудівною документацією.
Отже АТ «Укрзалізниця» є належним користувачем зазначеної у плані відведення земельної ділянки і цей документ є належним доказом підтвердження права позивача на користування земельною ділянкою, розташованою у межах смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від 11 км + 106 м до 20 км + 534 м, яка відноситься до земель державної власності.
Разом із цим, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.
Так, звертаючись до суду із цим позовом, АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» вказувало на те, що ОСОБА_1 самовільно, без будь-яких правових підстав, розмістив сітчасту огорожу на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушив право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту в адміністративних межах с. Малехів Жовківського району Львівської області.
У частині третій статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які         вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно із частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування                є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У пунктах 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Частинами першою-третьою статті 158 ЗК України встановлено,                             що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування                               і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян,                                 та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.
Колегія суддів погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження,                     що право АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» порушено, оскільки для таких висновків мають бути надані належні                         і допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у користуванні позивача, де проходить її межа,                        чи порушена межа цієї земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста. 
Разом з тим, із клопотанням про призначення експертизи у справі для підтвердження своїх позовних вимог АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до суду не зверталося. 
Таким чином, встановивши, що позовні вимоги АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів,                               які б підтверджували порушення його прав чи охоронюваних законом інтересів шляхом захоплення спірної земельної ділянки, у спосіб встановлення сітчастої огорожі відповідачем, суд першої інстанції,                           з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця».
Посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили  зібрані у справі докази до уваги не приймається, оскільки встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів  першої та апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
При цьому порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена                  як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.
Доводи касаційної скарги не спростовують законність та обґрунтованість судових рішень, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій.
З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами першої                 та апеляційної інстанцій норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишає без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 28 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 жовтня                2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                  її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                          Є. В. Синельников

Судді:                                                                                               О. В. Білоконь

                                                                                                                  О. М. Осіян

      С. Ф. Хопта

      В. В. Шипович