Постанова
Іменем України
24 листопада 2021 року 
м. Київ
справа № 755/13349/16-ц 
провадження № 61-7294св19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач),  Білоконь О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі - ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , подану через адвоката Козій Дар`ю Олександрівну, на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва                                    від 10 березня 2017 року у складі судді Яровенко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. 
Позов обґрунтований тим, що позивач є власником кв. АДРЕСА_1 . Відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі, однак тривалий час в ній не проживають. 
Просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування кв. АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 лютого                   2019 року, позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування кв. АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Задовольнивши позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачі тривалий час не проживають у спірній квартирі, вселитися не намагалися, переїхали до Швеції, а їх реєстрація                            у квартирі перешкоджає позивачу здійснювати права власника. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що періодичні відвідування квартири не дають підстав вважати, що зазначене житло є постійним місцем проживання відповідачів, врахувавши, що їм на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 . 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2019 року ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , звернулася через адвоката Козій Д. О. до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідачів, які не були повідомлені належним чином про судовий розгляд цієї справи. Суд апеляційної інстанції не надав цьому належної оцінки та дійшов неправильних висновків, що відповідачі були повідомлені належним чином. Отже, порушено принцип змагальності сторін, оскільки відповідачі були позбавлені можливості скористатися своїми процесуальними правами. 
Суди неповно з'ясували всі фактичні обставини справи, тому дійшли неправильних висновків про наявність підстав для задоволення позову. Суди не врахували, що                           у спірній квартирі зареєстрована неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час розгляду судом спорів щодо виселення дитини, зняття її                                  з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Недотримання цієї вимоги порушує національне законодавство і не відповідає практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Суди не врахували правовий висновок Верховного Суду з цього питання, викладений                                      у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 592/1521/17, провадження                                № 61-17115св18. Суд першої інстанції не залучив Службу у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації у м. Києві як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Суд апеляційної інстанції ці порушення не усунув. 
Також помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що періодичні відвідування спірної квартири (двічі на рік) не дають підстав вважати, що зазначене житло є місцем постійного проживання відповідачів. Верховний Суд у постанові                        від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц вказав на те, що при тимчасовій відсутності у житлі понад шість місяців за особою зберігається право вважати таке жиле приміщення як своє постійне місце проживання.  
Аргументи інших учасників справи
У червні 2019 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона просила касаційну скаргу залишити без задоволення,                                              а оскаржувані судові рішення  - без змін.
Зазначила, що доводи касаційної скарги про неналежне повідомлення відповідачів про судовий розгляд справи є безпідставними, оскільки суд неодноразово надсилав відповідачам судові повідомлення про дати та час розгляду справи за місцем реєстації їх проживання, які вони не отримували. Надані відповідачами фото на підтвердження того, що вони періодично перебувають у спірній квартирі, не є належними доказами у справі. 
Оскільки ОСОБА_2 діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої                    ОСОБА_4 , як її законний представник, не було необхідності залучати до участі                   у розгляді справи Службу у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації у м. Києві, оскільки рішення у справі не впливає на її права та обов`язки. 
Відповідачі не довели, що періодично відвідували спірну квартиру. Відповідачі постійно проживають у Швеції, в Україну приїжджають раз на чотири-шість місяців на два тижні у відпустку та тривалий час не заходять у помешкання позивача. Коли відповідачі приїзджають в Україну, то не проживають у спірній квартирі. Особисті речі відповідачів у квартирі відсутні. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року відкрито касаційне провадження                             у справі та витребувано матеріали справи. 
У червні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 27 червня 2007 року.
У цій квартирі зареєстровані три особи: ОСОБА_2 (дочка), ОСОБА_4 (онук) та ОСОБА_4 (онука). 
Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідачі у спірній квартирі не проживають з 2005 року, оскільки виїхали за межі України до Швеції, що відповідачі не заперечували. В Україну відповідачі приїзджають у двотижневі відпустки декілька разів на рік. 
Відповідачі мають посвідки на постійне проживання у Швеції, ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_3 та має номер шведської громадянської реєстрації. 
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15 березня 2000 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на праві власності належить                           кв. АДРЕСА_2 .
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого   2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у квітні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які                          є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб                   будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. 
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу,                                 а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Аналізуючи вказані норми матеріального права, можна дійти висновку, що користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду                                      від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.
Верховний Суд виходить з того, що відповідно до цивільного процесуального закону  позивач має довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Системний аналіз положень статей 383, 391, 405 ЦК України та положень статей 150, 156 ЖК Української РСР у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР дає підстави дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
До спірних відносин суди  обгрунтовано застосували частину другу статті 405 ЦК України, яка регулює втрату права на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основопложних свобод                  (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись                         у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав                          і свобод інших осіб.
Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення                                           у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення                           у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1)  законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.
Верховний Суд зауважує, що правовою підставою для визнання  відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням  є статті 405, 406 ЦК України.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Верховний Суд зазначає, що згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.
Легітимною метою у цій справі є захист прав власника квартри, які гарантовані  статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивачки та правом користування спірною квартирою відповідачами, які тривалий час не проживають у ній.
Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).
Задовольнивши позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачі тривалий час не проживають                     у квартирі, у зв`язку з переїздом до Швеції, де одержали посвідки на постійне проживання, а періодичні відвідування спірної квартири не дають підстав вважати, що зазначене житло є постійним місцем проживання відповідачів. 
Крім того, суд апеляційної інстанції обгрунтовано зазначив, що відповідачі визнали те, що постійно проживають у Швеції, в Україну приїжджають раз на чотири-шість місяців на два тижні у відпустку, тому такі дії відповідачів свідчать про збереження за ними права користування спірною квартирою, оскільки періодичні відвідування квартири позивача (двічі на рік) не дають підстав вважати, що зазначене житло є їх постійним місцем проживання. Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу квартири                     від 15 березня 2000 року, ОСОБА_2 (відповідач), ОСОБА_6 та ОСОБА_4   на праві власності належить по 1/3 частині кв. АДРЕСА_2 .
Касаційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду про належність квартири АДРЕСА_2 відповідачам ОСОБА_2  та ОСОБА_4 та неможливість нею користування . 
Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги, що помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що періодичні відвідування спірної квартири (двічі на рік) не дають підстав вважати, що зазначене житло є місцем постійного проживання відповідачів, оскільки відповідачі не надали належних та допустимих доказів на спростування цього.
Необгрунтованим є посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду                       від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, оскільки у справах встановлені різні обставини справи.  
Щодо доводів касаційної скарги про те, що суди залишили поза увагою те, що цей спір безпосередньо стосується права неповнолітньої ОСОБА_4 на користування житлом, а тому відповідно до статті 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді такої справи була обов`язковою, то Верховний Суд зазначає таке.
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України (у редакції на час звернення до суду та ухвалення судом першої інстанції рішення) при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Відповідно до частини четвертої, п`ятої статті 19 СК України (у редакції від 17 травня 2017 року) при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні,                      а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Доводи касаційної скарги про обов`язкову участь органу опіки та піклування                                 у розгляді такої справи не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки на час звернення до суду і ухвалення рішення судом першої інстанції редакція статті 19 СК України не передбачала обов`язкової участі органу опіки та піклування.
Суди дослідили належним чином докази у справі, перевірили обгрунтованість доводів сторін у справі, встановили характер спірних правовідносин та норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, з`ясували, чи є вказана квартира єдиним постійним житлом для відповідачів.
Рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням прийняте судами з належною оцінкою пропорційності такого заходу з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема, що позивачу на праві власності належить квартира.
Верховний Суд, оцінивши доводи касаційної скарги, з огляду на баланс інтересів сторін спору, звертає увагу, що у спірних правовідносинах права позивача,                                 як власника квартири, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, згідно                           з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства                       і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права                                      в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що неналежне повідомлення судом першої інстанції відповідачів про судовий розгляд справи за їх участю, на що не звернув уваги суд апеляційної інстанції, свідчить про порушення судамипринципу змагальності сторін та позбавлення відповідачів можливості скористатися процесуальними правами, що призвело до їх порушення, зокрема, права на справедливий суд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
З урахуванням того, що адвокат Козій Д. О., яка представляла інтереси                             ОСОБА_2 , яка діє в свої інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , брала участь у судових засіданнях у Київському апеляційному суді, мала право подавати докази, заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду,                                           і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами, то Верховний Суд дійшов висновку, що участь в суді апеляційної інстанції представника ОСОБА_2 не дає підстави вважати про порушення її процесуальних прав, які вона здійснювала через свого представника. Отже, така обставина не є підставою для скасування судових рішень.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи                          і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційноїінстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , подану через адвоката Козій Дар`ю Олександрівну, залишити без задоволення. 
Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                    є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            А. С. Олійник
            О. В. Білоконь
Г. І. Усик