ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5138/21 Справа № 204/9189/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року                                                                м. Дніпро
       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
        за участю секретаря судового засідання – Бондаренка         В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ковальова Євгенія Євгенівна, Управління – служба у справах дітей Чечелівської районної у місті Дніпрі ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування записів про право власності, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ковальова Євгенія Євгенівна, Управління – служба у справах дітей Чечелівської районної у місті Дніпрі ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування записів про право власності.
       В обґрунтування позову зазначив, що 11 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який розірвано 13 січня 2014 року за рішенням суду. 
       31 липня 2008 року ОСОБА_5 заповіла на ім`я ОСОБА_3 належне їй на праві власності майно, яке складалось з домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . 
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. На той час, ОСОБА_3 не прийняв спадщину, через брак коштів. Фактично в даному домоволодінні проживали позивач, дитина та мати позивача. Але одного дня позивача та її рідню виселили з будинку. 
       Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав позивач дізналася, що зазначене домоволодіння було продане. Новим власником стала ОСОБА_4 , на підставі двох договорів купівлі-продажу по Ѕ частині будинку від 13.03.2018 року та 14.03.2018 року. 
       Також, позивач дізналась, що ОСОБА_3 отримав право власності на зазначене домоволодіння на підставі рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05 червня 2015 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року. 
       В свою чергу, у позивача та ОСОБА_3 є спільний син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       30 березня 2011 року рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська з ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на утримання дитини. Станом на 01.10.2019 року заборгованість ОСОБА_3 за аліментами становить 50 738,88 грн. 
       21 березня 2019 року Кіровським районним судом міста Дніпропетровська оголошено у розшук ОСОБА_3 через ухиляння від виконання рішення суду про сплату аліментів. Поліція віднайшла ОСОБА_3 . Під час бесіди він повідомив, що жодного договору купівлі-продажу він не укладав, тим паче йому було відомо, що фактично позивач та їх спільна дитина проживала в спірному домоволодінні. 
       Позивач звертає увагу суду на ті обставини, що ще 21.02.2018 року державним виконавцем в межах ВП № 43385736 було накладено арешт на все маймо ОСОБА_3 , тобто на час укладення договорів купівлі-продажу існував арешт на спірне домоволодіння. 
       Позивач зазначає, що продаж даного домоволодіння зачіпає інтереси дитини, адже батько взагалі не сплачує аліменти і за рахунок вказаного будинку можливо було б погасити заборгованість по аліментам, а до того часу вона та дитина могли б проживати як і раніше у вказаному домоволодінні. 
       У випадку відчуження майна на яке накладено арешт та заборона відчуження, а також який укладається з метою уникнення відповідальності по виконанню рішення суду про стягнення заборгованості то це свідчить про те, що такий договір є недійсним. 
       Крім того, як було з`ясовано ОСОБА_3 взагалі не був на момент укладення договорів купівлі-продажу в межах м. Дніпро, що викликає сумніви у достовірності підписів продавця у договорах. 
       Враховуючи вищевикладене, позивач просила суд:
       - визнати недійсним договір купівлі-продажу №163, посвідчений державним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. 14.03.2018року, що був укладний між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , щодо продажу 1/2 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .
       - визнати недійсним договір купівлі-продажу №161, посвідчений державним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. 13.03.2018року, що був укладний між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , щодо продажу 1/2 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .
       - скасувати запис про право власності: 25229146 приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на 1/2 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .
       - скасувати запис про право власності: 25210218 приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на 1/2 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.1-7, т.1).
       Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ковальова Євгенія Євгенівна, Управління – служба у справах дітей Чечелівської районної у місті Дніпрі ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування записів про право власності – відмовлено (а.с.234-242, т.1).
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
Зазначає, що домоволодіння відчужене ОСОБА_3 умисно, з метою невиконання рішення суду про стягнення аліментів, зокрема уникнення сплати накопиченого боргу за ними шляхом звернення стягнення на майно. Крім того, купівля-продаж домоволодіння вчинена за наявності постанови держвиконавця про накладення арешту на майно боржника (а.с.1-9, т.2).
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного
       Судом першої інстанції встановлено, що 11 жовтня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено шлюб (а.с.14).
       Відповідно до заповіту від 31.07.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої ДДНК Янковою І.В. за реєстровим номером 5-2396, громадянка ОСОБА_5 заповіла на ім`я ОСОБА_3 належне їй на праві власності майно, яке, в тому числі складалось з домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19-20,22). ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а.с. 21).
       Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народився син – ОСОБА_2 (а.с. 15).
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30.03.2011 року у цивільній справі № 2-1876-201, з ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 400 грн. щомісяця на користь ОСОБА_1 (а.с. 17).
       Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року у цивільній справі №204/8919/13, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с.16).?
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 5 червня 2015 року у цивільній справі № 204/575/15, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року, задоволено позов ОСОБА_3 до Дніпропетровської міської ради, треті особи: Державний нотаріус Третьої ДДНК Крупська Л.В., Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності на спадщину. Визнано за ОСОБА_3 , право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.27-31).
       16 листопада 2015 року ОСОБА_3 довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є.Є. за реєстровим №742, уповноважив громадянина ОСОБА_7 вести справу по оформленню спадкових прав на майно, що залишилося після смерті ОСОБА_5 та розпоряджатися всім його майном, з чого воно б не складалося, с відповідними правами (а.с. 92, 113).
       13 березня 2018 року між ОСОБА_3 , від імені якого за довіреністю, посвідченою 16.11.2015 року приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є.Є. діяв ОСОБА_7 , як продавцем та ОСОБА_4 , як покупцем було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ціною 74 756 грн. Договір посвідчений 14.03.2018 року приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 161 (а.с.77);
       14 березня 2018 року між ОСОБА_3 , від імені якого за довіреністю, посвідченою 16.11.2015 року приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є.Є. діяв ОСОБА_7 , як продавцем та ОСОБА_4 , як покупцем було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ціною 74 756 грн. Договір посвідчений 14.03.2018 року приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 163 (а.с. 100).
       Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, на підставі згаданих спірних правочинів, право власності на домоволодіння в цілому було зареєстроване за новим власником – ОСОБА_4 (а.с. 12).
       В свою чергу, на виконанні Центрального ВДВС м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області з 22.05.2014 року перебуває виконавче провадження № 43385736, з виконання виконавчого листа № 2-1876, за яким боржником є відповідач ОСОБА_3 , з якого згідно згаданого рішення суду від 30.03.2011 року стягнуто аліменти на користь позивача на утримання малолітньої дитини ОСОБА_2 . Відповідно до довідки Центрального ВДВС м.Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області від 14 листопада 2019 року заборгованість ОСОБА_3 зі сплати аліментів за ВП №43385736, станом на 1 жовтня 2019 року становить 50 738,88 грн. (а.с. 23-26).
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності. 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав. 
       З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
       Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.
       Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), в першу чергу спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.
       Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 638/6137/17).
       Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
       За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.
       Отже, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України).
       Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.
       Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
       Для набуття набувачем права власності на майно передбачена наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.
       Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
       За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, згідно до ст. 655 ЦК України.
       Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
       Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
       Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).
       Цивільно-правовий договір (зокрема, договір договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин в порушення вимог закону щодо обов`язковості судового рішення про стягнення коштів.
       Щодо посилань позивача, що домоволодіння відчужене ОСОБА_3 умисно, з метою невиконання рішення суду про стягнення аліментів, колегія суддів зазначає наступне.
       Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на наявність умислу в діях ОСОБА_3 щодо умисного ухилення від виконання рішення суду про стягнення аліментів і факт обізнаності боржника про наявність такого рішення.
       Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 228, статті 215 та статей 203 і 655 ЦК України, у сукупності можуть бути правильно застосованими.
       Разом з тим, позивач, пред`явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст.ст. 228, 215 ЦК України, виклала обставини і посилання на наведені правові норми, не надавши належних та допустимих доказів, які мали свідчити про наявність умислу в діях ОСОБА_3 щодо ухилення від виконання рішення суду, що набрало законної сили та, зокрема, його обізнаності про сам факт існування такого рішення взагалі та встановленого ним зобов`язання. 
       Більше того, з тексту рішення суду про стягнення аліментів від 30.03.2011 року вбачається, що ОСОБА_3 під час ухвалення рішення присутнім не був. Також матеріали справи не містять жодних доказів обізнаності ОСОБА_3 щодо наявності виконавчого провадження з виконання згаданого рішення суду, що виключає можливість суду встановити умисність дій ОСОБА_3 під час відчуження майна, зокрема існування мети уникнення сплати боргу.
       Щодо посилань позивача на недійсність спірних правочинів, оскільки виконавцем було накладено арешт на майно, колегія суддів зазначає наступне.
       Як вбачається з листа Центрального ВДВС м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області №13.5-34/81453/12 від 18.06.2020 року, у виконавчому провадженні № 43385736 постановою державного виконавця від 21 лютого 2018 року був накладений арешт на майно, що належить ОСОБА_3 та направлено її до ТРС МВС України № 1242. 14 березня 2018 року, державним виконавцем було внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис №26922163 , тип обтяження – арешт рухомого майна. 14 червня 2018 року до виконавця надійшла заява стягувача про накладення арешту на все майно. І лише 6 липня 2018 року державним виконавцем було внесено інформацію про державну реєстрацію обтяження за №26922163 на підставі постанови від 21.02.2018 року. (а.с. 33 – зворот, 144).
       Отже, обтяження накладене постановою про арешт майна боржника від 21.02.2018 року було зареєстровано державним виконавцем лише 06.07.2018 року.
       В свою чергу, як вбачається з матеріалів реєстраційних справ, приватним нотаріусом була належним чином перевірена відсутність обтяжень на спірне майно, у зв`язку з чим на виконання вимог норм ЦК України, ЗУ «Про нотаріат», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - у встановленому законом порядку посвідчені спірні договорі купівлі-продажу (а.с. 88-91, 109-111).
       Щодо посилань позивача на ті обставини, що ОСОБА_3 особисто не підписував договори купівлі-продажу, колегія суддів зазначає, наступне.
       Як було встановлено судом, відповідно до довіреності від 16 листопада 2015 року ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_7 управляти та розпоряджатися усім його майном, в тому числі укладати усі дозволені законом правочини, пов`язані з управлінням майном. Довіреність видана строком на три роки, тобто до 16 листопада 2018 року. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру довіреностей за № 36043272 від 13.03.2018 року - приватним нотаріусом здійснена перевірка дійсності довіреності до посвідчення оспорюваним позивачем правочинів. А тому, посилання позивача на відсутність волевиявлення сторони оспорюваних правочинів на їх здійснення є необгрунтованими.
       Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Згідно ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ст. 79, ч. 1 ст. 80 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
       Однак, в супереч вимогам закону, позивачем це зроблено не було, внаслідок чого суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про відсутність належних та допустимих доказів для задоволення позовних вимог
       Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
       Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
       Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
       Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2021 року - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

       Судді: