П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
06 жовтня 2021 року                                                                                             м. Київ
         
  Справа № 755/11956/20
  Провадження: № 22-ц/824/13080/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Пікуль А.А., Левенця Б.Б.
секретар Івасенко І.А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року, ухвалене  під головуванням судді Марфіної Н.В.,
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД ГУРМАНДІЗ», треті особи: ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство «Просто-страхування», про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди,
 
в с т а н о в и в :
 
В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтувавши його тим, що 09 червня 2020 року у м. Києві на перехресті вул. Каунаської та вул. Березневої, що у Дніпровському районі м. Києва, сталася дорожньо-транспортна пригода за участі мікроавтобуса «Ford Transit», д.н.з. НОМЕР_1 , володільцем якого та особою, що несе цивільно-правову відповідальність за спричинену вказаним транспортним засобом шкоду, є відповідач, під керуванням третьої особи ОСОБА_2 , та автомобілем «Acura TLX», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням позивача, якому належить цей транспортний засіб. ДТП сталася з вини третьої особи - ОСОБА_2 , який є працівником ТОВ «ТД ГУРМАНДІЗ». Вказане підтверджується постановою судді Дніпровського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Отже,  відповідач повинен відшкодувати позивачу спричинену в результаті ДТП матеріальну та моральну шкоду. Згідно висновку від 17 червня 2020 року, вартість матеріального збитку, спричиненого пошкодженням належного позивачу автомобіля, складає 558 627,23 грн. Згідно вказаного висновку, вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 580111,51 грн, тобто, більше ніж його залишкова вартість на момент ДТП, а тому відновлення автомобіля є економічно недоцільним, автомобіль визнано знищеним, а вартість матеріального збитку встановлено у розмірі залишкової вартості вказаного автомобіля. Як вбачається зі змісту свідоцтва про реєстрацію, автомобіль був зареєстрований за позивачем 26 травня 2020 року, тобто, лише за два тижні до ДТП, внаслідок якої його знищено. При купівлі та після купівлі автомобіля та у розрахунку на його подальшу експлуатацію позивачем було оплачено передпродажну підготовку вартістю 1344,00 грн, технічне обслуговування (заміна рідин, тощо) вартістю 14264,30 грн, а також встановлено автомобільну сигналізацію вартістю 17408,26 грн. Усі вказані витрати підтверджено документами станції технічного обслуговування. Оскільки вказані витрати були здійснені у зв`язку із купівлею даного автомобіля, тому знищення автомобіля, для якого їх зроблено, відносить вказані витрати до загальної матеріальної шкоди, завданої  внаслідок ДТП, загальна сума якої  591 643,79 грн. Страховою компанією, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність відповідача, йому, позивачу, виплачено 130 000 грн. Отже, у відповідності до ст. 1194 ЦК України, стягненню з відповідача підлягає 461 643,79 грн. Окрім матеріальної, йому також спричинено моральну шкоду самим фактом пошкодження автомобіля. Внаслідок знищення автомобіля він, позивач, позбавлений можливості  користуватись автомобілем, змушений користуватись громадським транспортом, який є не лише більш повільним та менш комфортним, але й сам факт знаходження у ньому значно підвищує вірогідність зараження інфекційними захворюваннями. Внаслідок зменшення мобільності, та того факту, що він не може встигнути у всіх запланованих справах, у нього порушились зв`язки з оточуючими людьми, як ділового, так і особистого характеру. Спричинений розмір моральної шкоди ним оцінено у розмірі 100 000 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року позов ОСОБА_1  задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «ТД ГУРМАНДІЗ» на корись ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду у розмірі 278 568,58 грн.
Стягнуто з ТОВ «ТД ГУРМАНДІЗ» на корись ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.
В іншій частині позову  відмовлено.
Стягнуто з ТОВ «ТД ГУРМАНДІЗ» на корись ОСОБА_1 судові витрати пов`язані: зі сплатою судового збору у розмірі 2864,38 грн; з отриманням професійної правничої допомоги у розмірі 7650 грн; зі збиранням доказів у розмірі 1275 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «ТД ГУРМАНДІЗ» судові витрати пов`язані із збиранням доказів у розмірі 2450 грн.
Не погодившись з рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року,   ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив змінити рішення суду першої інстанції та задовольнити вимоги позову в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Зазначив, що оскаржуване рішення суду фактично залишає його, як потерпілого у ДТП, наодинці із проблемами, пов`язаними із продажем пошкодженого автомобіля. Також відмітив, що суд першої інстанції не взяв до уваги його доводи стосовно відсутності правових підстав для зменшення відшкодування у порядку ст. 1194 ЦК України. Крім того, зауважив, що надання відповідачем висновку експертизи, виконаного без огляду пошкодженого автомобіля, є порушенням п. 1 ст. 13 Закону України «Про судову експертизу», п.п. 2.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень. Відмітив, що Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів не містить положень, які б дозволяли зменшувати розмір шкоди у даному випадку. Стверджував, що відшкодування моральної шкоди у розмірі, визначеному судом першої інстанції, не відповідає ані значенню для нього знищеного автомобіля, ані характеру, інтенсивності та тривалості негативних наслідків немайнового характеру.
 У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 адвокат Ліщенко Т.М. в інтересах ТОВ «ТД Гурмандіз» зазначила, що розмір матеріальної шкоди, визначений позивачем у позові, не знайшов свого підтвердження та є необґрунтованим, оскільки у долученому до позовної заяви висновку щодо вартості матеріального збитку №253/06-20 від 17 червня 2020 року відсутній розрахунок вартості транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди. Відмітила, що у випадку, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Звернула увагу на постанову Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №643/4161/15-ц, яка містить висновок про те, що порядок відшкодування шкоди, пов`язаної із фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Крім того зазначила, що твердження позивача про те, що наданий відповідачем висновок експертизи, виконаної без огляду транспортного засобу, є неналежним доказом, суперечить п. 5.1 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, згідно якого визначення розміру матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом, який складає висновок, можливе за рішенням особи, яка залучила експерта, у разі надання даних, необхідних для проведення дослідження. Також зауважила, що позивачем не було доведено та не надано належних доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди. Просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 серпня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
В судовому засіданні адвокат Ліщенко Т.М.  в інтересах ТОВ «ТД Гурмандіз» та адвокат Снігур В.М. в інтересах ОСОБА_2 заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є власником автомобіля Акура, д.н.з. НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 16).
Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.07.2020 року у справі №755/8834/20 на ОСОБА_2 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (т. 1, а.с. 40-41).
Відповідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно довідки №ТД0Б-000094 від 24.03.2020 року, виданої ТОВ «ТД Гурмандіз», ОСОБА_2 працює в ТОВ «ТД Гурмандіз» з 29.05.2018 року, займає посаду водія автотранспортних засобів.
Згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/4169668, транспортний засіб  Форд Транзит, д.н.з. НОМЕР_1 , застрахований АТ «Просто-страхування», страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну - 130 000 грн., розмір франшизи - 0 (т. 1 а.с. 38, т. 2а.с. 73).
Згідно висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, №253/06-20 від 17.06.2020 року, ринкова вартість належного позивачу автомобіля до моменту ДТП становить 558 627,23 грн, вартість відновлювального ремонту ТЗ дорівнює 580 111,51 грн, вартість матеріального збитку складає 558 627,23 грн. (т. 1 а.с. 5-32).
Відповідно до висновку експерта судової автотоварознавчої експертизи №368/20 від 24.09.2020 року, виготовленого на замовлення відповідача, ринкова вартість колісного транспортного засобу автомобіля Акура, д.н.з. НОМЕР_3 в пошкодженому внаслідок ДТП, яка сталась 09.06.2020 року, вигляді станом на дату проведення експертизи становить 150058,65 грн. (т. 1 а.с. 116-159).
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 був винуватцем ДТП під час виконання своїх трудових обов`язків, а тому завдана внаслідок ДТП шкода підлягає відшкодуванню за рахунок роботодавця. Судом встановлено, що ринкова вартість належного позивачу автомобіля на момент ДТП складала 558 627,23 грн., а розмір ринкової (залишкової) вартості пошкодженого колісного транспортного засобу, який залишився у позивача, склав - 150 058,65 грн., крім того, позивачу сплачене страхове відшкодування в сумі 130 000 грн.,  а тому, згідно положень ст. 1194 ЦК України, п. 30.2 ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачу належить до відшкодування 278 568,58 грн. (558 627,23-150 058,65-130 000). При цьому, суд не вбачав підстав для відшкодування позивачу витрат на встановлення в автомобілі сигналізації, технічного обслуговування та передпродажної підготовки на загальну суму 33 016,56 грн., оскільки поліпшення автомобіля, вчинення дій з покращення його технічного стану тощо, є складовими частинами при визначенні ринкової вартості конкретного автомобіля. Визначаючи розмір відповідного відшкодування, суд, взявши до уваги посилання позивача та урахувавши глибину його душевних страждань і переживань, дотримуючись принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про зменшення заявленого до стягнення розміру моральної шкоди з 100 000 грн. до 10 000 грн.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.
З аналізу змісту глави 82 ЦК України слід зробити висновок, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».
За загальним правилом статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а за шкоду, завдану в наслідок дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Встановивши, що  ОСОБА_2 на момент вчинення ДТП, яка мала місце 09.06.2020 року, перебував у трудових відносинах з ТОВ «ТД ГУРМАНДІЗ», в цей день керував службовим автомобілем Форд Транзит, д.н.з. НОМЕР_1 , страхувальником якого є відповідач, дійшов правильного висновку про те, що саме ТОВ «ТД ГУРМАНДІЗ» як володілець транспортного засобу має нести обов`язок з відшкодування шкоди, завданої її працівником. Вказана обставина відповідачем не спростована.
У постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 753/11069/16-ц зазначено, що відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.
Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.
При цьому задоволення вимог про відшкодування майнової шкоди в повному обсязі, виходячи з вартості автомобіля до ДТП, без врахування залишкової вартості пошкодженого транспортного засобу, і одночасне залишення у власності позивача цього автомобіля, не можна визнати обґрунтованим.
Аналогічний правовий висновок з приводу застосування положень статті 1194 ЦК України у подібних правовідносинах був викладений Верховним Судом в постановах від 19 вересня 2018 року у справі №643/4161/15, від 27 листопада 2019 року у справі №447/1716/17, від 10 червня 2020 року у справі №357/12491/18, від 14 липня 2020 року у справі №525/1592/18, від 08 квітня 2020 року у справі №658/1677/18.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень ст. 1194 ЦК України та необґрунтованого зменшення розміру матеріальної шкоди завданої, внаслідок ДТП. 
При цьому, колегія суддів відхиляє як неприйнятні посилання адвоката Володарського В.Л. в інтересах ОСОБА_1 на те, що постанова Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 643/4161/15 не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки  вказані доводи зводяться до власного тлумачення представником позивача положень процесуального законодавства,  а тому не можуть бути підставою для неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 643/4161/15 та протирічать положенням ч. 4 ст. 263 ЦПК України, згідно якої,  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, які є обов`язковими для суддів першої та апеляційної інстанцій.
Перевіряючи доводи скаржника щодо необґрунтованості розміру матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, колегія суддів ураховує наступне.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Як убачається із матеріалів справи, вартість транспортного засобу Акура, д.н.з. НОМЕР_3 після ДТП, яка мала місце 09.06.2020 року, експертом при складенні звіту № 253/06-20 не встановлювалась.
Обґрунтовано взявши до уваги висновок експерта судової автотоварознавчої експертизи №368/20 від 24.09.2020 року, виготовлений на замовлення відповідача,  та який не спростований у процесуальний спосіб позивачем, згідно якого ринкова вартість колісного транспортного засобу автомобіля Акура, д.н.з. НОМЕР_3 в пошкодженому внаслідок ДТП вигляді становить 150 058,65 грн, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачу належить до відшкодування 278 568,58 грн, що становить різницю між ринковою вартістю належного позивачу автомобіля на момент дорожньо-транспортної та вартістю залишків і сумою виплаченого страхового відшкодування.
Слід відмітити, що позивач не був обмежений у праві проведення автотоварознавчої експертизи щодо визначення вартості пошкодженого автомобіля після ДТП як на своє замовлення, так і шляхом звернення з відповідним клопотанням до суду першої інстанції.
Щодо позовних вимог про відшкодування витрат на встановлення в автомобілі сигналізації, технічного обслуговування та передпродажної підготовки автомобіля  на загальну суму 33 016,56 грн, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про те, що поліпшення автомобіля, вчинення дій з покращення його технічного стану тощо, є складовими частинами при визначенні ринкової вартості конкретного автомобіля, адже згідно п 2.4. Методики, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Згідно п. 4.1. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, оцінка КТЗ передбачає урахування технічних, технологічних характеристик та особливостей об`єкта оцінки, умов його експлуатації, обслуговування та зберігання, технічного стану на підставі відповідної технічної, довідкової, облікової документації та обстежень. 
Наданий позивачем звіт про вартість матеріального збитку містить сукупну вартість збитку без розмежування, а тому у суду немає підстав вважати, що експертом не враховано стан автомобіля та проведені технічні роботи щодо покращення  стану автомобіля до настання ДТП.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди колегія суддів відмічає наступне.
Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав.
Частина друга вказаної статті передбачає, що моральна шкода, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Зокрема моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції врахував глибину фізичних та душевних страждань, завданих позивачу, наявність перешкод у реалізації своїх життєвих планів, а також вимоги розумності та справедливості, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме у розмірі 10 000 грн.
Висновок суду першої інстанції щодо визначеного розміру моральної шкоди є правильним законним та обґрунтованим. Суд правильно керувався засадами розумності, виваженості та справедливості.
Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), згідно якого, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Скаржнику   було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильнихвисновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року залишенню без змін.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 21 жовтня 2021 року.

Головуючий                                                                                                  Т.О. Невідома

Судді                                                                                                             А.А. Пікуль

                                                                                                                       Б.Б. Левенець