Постанова
Іменем України
 
03 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 715/841/20
провадження № 61-2933св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,	Погрібного С. О., Яремка В. В.,	
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Височанської Н. К., Лисака І. Н.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н. С., про витребування майна та скасування записів про право власності.
Позов мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Кінащук Н. М., приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу, від 05 квітня 2007 року, реєстраційний номер 1732 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 05 квітня 2007 року за № 2011941, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок з господарськими будівлями належить на праві власності ОСОБА_1 
05 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 11138021000, згідно з умовами якого банк надав останньому кредит                    у розмірі 90 000,00 дол. США, строком до 04 квітня 2022 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 05 квітня 2007 року між АКІБ «УкСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки № 51587, предметом якого є житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 422,00 кв. м, житловою площею 205,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 08 грудня 2011 року за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами АКІБ «УкрСиббанк» відступив на користь ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки з ОСОБА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 кредитного зобов`язання виникла заборгованість, яка ним не сплачена.
Заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2014 року позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.                      У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 , шляхом передачі ПАТ «Дельта Банк» зазначеного предмета іпотеки у власність. Виселено з вказаного житлового будинку ОСОБА_1 та зобов`язано останнього передати банку правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, ключі від вхідних дверей та інші документи.
08 жовтня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 укладені договори купівлі-продажу: 1/2 частини спірного будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С. за реєстровим номером 23743, за індексним номером 49064642 від 08 жовтня 2019 року, та внесено запис про право власності до Державного реєстру речових прав за № 33577337, та іншої 1/2 частини зазначеного будинку, зареєстрований в реєстрі за № 23744, за індексним номером 49064837              від 08 жовтня 2019 року, та внесено запис про право власності до Державного реєстру речових прав за № 33577539.
Згідно з пунктами 1.2 вказаних договорів купівлі-продажу вбачається, що нерухоме майно належить ПАТ «Дельта Банк» на праві приватної власності на підставі заочного рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2014 року             у справі № 715/1705/14-ц (провадження № 2/715/636/14). Право власності продавця зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 травня 2018 року, за номером 261161205, реєстраційний номер нерухомого майна 1553370073210.
20 лютого 2020 року постановою Чернівецького апеляційного суду заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 вересня  2014 року у справі № 715/1705/14-ц скасовано, у задоволенні позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та зобов`язання вчинити дії відмовлено.
Передача в іпотеку житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами не свідчить про надання іпотекодавцем згоди на продаж нерухомого майна, а лише підтверджує згоду останнього на передачу майна в іпотеку як забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором. Крім того, вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, тому позивач вважає, що має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд витребувати від ОСОБА_2 на свою користь житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 1553370073210. Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , номер запису 33577337, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49064642 від 08 жовтня 2019 року, та номер запису 33577539, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49064837 від 08 жовтня 2019 року, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н. С., щодо реєстрації права власності на житловий будинок.
27 липня 2020 року ОСОБА_1 направив до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд збільшити ціну позову за позовною вимогою майнового характеру про витребування від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житлового будинку, з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 422,0 кв. м, в т. ч. житловою площею 205,7 кв. м, складовими частинами якого є: житловий будинок літ. «А». літня кухня літ. «Б», сарай літ. «В», убиральня                літ. «Г», огорожа № 1-6, колодязь № 7, вигрібна яма літ. «І», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1553370073210, з 240 892,56 грн до 670 000,00 грн.
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 422,00 кв. м, житловою площею 205,7 кв. м, складовими частинами якого є: житловий будинок літ. «А», літня кухня літ. «Б», сарай літ. «В», убиральня літ. «Г», огорожа № 1-6, колодязь № 7, вигрібна яма літ. «І», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1553370073210.
Скасовано державну реєстрацію права власності № 33577337, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49064642  від 08 жовтня 2019 року 13:04:51, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н. С. щодо реєстрації права власності на 1/2 частини житлового будинку, з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 422,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1553370073210, за ОСОБА_2 .
Скасовано державну реєстрацію права власності № 33577539, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49064837  від 08 жовтня 2019 року 13:12:52, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н. С. щодо реєстрації права власності на 1/2 частини житлового будинку, з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 422,00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1553370073210, за ОСОБА_2 .
Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 квітня 2020 року, у виді арешту на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 7 540,83 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний житловий будинок вибув з володіння позивача поза його волею, на підставі заочного рішення суду, яке в подальшому скасовано.
Клопотання представника відповідача про застосування позовної давності судом першої інстанції відхилено з тих підстав, що ОСОБА_1 не знав про вибуття нерухомого майна з його володіння до 2019 року, що підтверджується ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 січня 2020 року про перегляд заочного рішення від 30 вересня 2014 року, а також постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року, якою скасоване заочне рішення Глибоцького районного суду від 30 вересня 2014 року.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 жовтня 2020 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що позов про витребування майна, яке відчужене стороною, яка володіла ним на підставі судового рішення, що в подальшому скасоване, не підлягає задоволенню, оскільки зазначений позов спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловживала. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, який законним шляхом набув своє майно, покладаючись на добросовісність дій ПАТ «Дельта Банк», тому у нього не може бути витребувано майно на підставі статті 388 ЦК України, оскільки в діях позивача наявна воля на передачу майна іншій особі для можливості звернення стягнення на майно в рахунок кредитних боргів.
Також апеляційний суд зазначив, що, враховуючи, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує наявністю постанови Чернівецького апеляційного суду              від 20 лютого 2020 року у справі № 715/1705/14, якою заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у позові ПАТ «Дельта Банк», тому саме з цього дня починає перебіг позовної давності. Жодних належних та підтверджуючих доказів про те, що ОСОБА_1 міг дізнатися раніше про порушення свого майнового права немає, отже, позов подано в межах позовної давності.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 лютого 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Разом із касаційною скаргою заявник подав клопотання про зупинення дії оскаржуваної постанови.
 
Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, а саме застосування норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 521/17654/15-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц та постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16.
 
Заявник у своїй касаційній скарзі також посилається на те, що:
- апеляційний суд неправильно застосував норми частини третьої статті 13, частини третьої статті 16 ЦК України внаслідок їх неправильного тлумачення, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що позов спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловживала. Звертаючись із позовом до суду, позивач переслідував виключно мету поновлення його порушеного права власності на майно. Обставини, які б вказували на наявність у позивача іншої мети, зокрема наміру завдати шкоду відповідачу, під час розгляду справи не встановлено, що виключає в діях позивача ознаки зловживання правом у будь-якій формі;
- про існування заочного рішення від 30 вересня 2014 року позивач дізнався лише             у жовтні 2019 року зі змісту договорів, за якими банк відчужив спірне майно відповідачу, які отримав від відповідача в підтвердження його права власності на будинок. Саме з цього моменту позивач почав вживати заходи, спрямовані на відновлення його порушених прав, що спростовує висновок апеляційного суду про те, що за час постановлення заочного рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач не здійснював жодних дій щодо виконання умов кредитного договору та не вчиняв спроб для недопущення можливості надалі банком здійснити відчуження іпотечного майна;
- ураховуючи те, що договори купівлі-продажу від 08 жовтня 2019 року укладені без істотного проміжку часу між собою, суб`єктний склад договорів тотожний і посвідчував договори один нотаріус, це вказує на те, що сторони мали намір укласти один договір купівлі-продажу на весь будинок, проте формально були укладені два окремих договори, щоб не дотримуватися вимоги частини другої статті 377 ЦК України щодо обов`язкового зазначення в договорі купівлі-продажу кадастрового номера та розміру земельної ділянки, що свідчить про зловживання правом сторонами правочину;
- укладення договору іпотеки, в якому міститься застереження про можливість задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, не свідчить про надання згоди іпотекодавцем згоди на відчуження нерухомого майна, а свідчить лише про згоду останнього на передачу майна в іпотеку як забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором;
- спірне майно вибуло з володіння позивача не з його волі, що є підставою для задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстровано на праві власності, що відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника;
- задоволення позову (витребування майна) не порушує справедливого балансу інтересів, оскільки відповідач (добросовісний набувач) не позбавлений права на отримання компенсації за втручання в його право на мирне володіння нерухомим майном та відновити своє право шляхом пред`явлення вимоги до особи, в якої він придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України;
- оскільки на сьогодні заборгованість позивача перед ПАТ «Дельта-Банк» до кінця не погашена, заочне рішення, за яким іпотекодержатель набув право власності на іпотечне майно, в результаті чого на підставі пункту 3 частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» іпотека припинилась, скасовано, то первинний запис про обтяження спірного майна підлягає відновленню, а спірне майно продовжує виконувати функцію забезпечення за кредитним договором.
 
Станом на дату розгляду справи відзиву на касаційну скаргу  ОСОБА_1 на адресу Верховного Суду не надходило.
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга  ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу                Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2021 року відкрито касаційне провадження              у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 (на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України), витребувано з Глибоцького районного суду Чернівецької області матеріали цивільної справи № 715/841/20, відмовлено у задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про зупинення дії постанови Чернівецького апеляційного суду від 01 лютого 2021 року та надано іншим учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
У березні 2021 року матеріали справи № 715/841/20 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року призначено справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,                є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд                у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Кінащук Н. М., приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу, 05 квітня 2007 року, реєстраційний номер 1732, та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 05 квітня 2007 року за № 2011941, Глибоцькому комунальному районному бюро технічної інвентаризації в кн. 1, стор. 105, номер запису 105, електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 16963429, житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 422,0 кв. м, у тому числі житловою площею 205,7 кв. м, літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні літ. «Г», огорожі № 1-6, колодязя № 7, вигрібної ями літ. «І», належить на праві власності ОСОБА_1 
05 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 11138021000, згідно з умовами якого банк зобов`язався надати останньому кредит у розмірі 90 000,00 доларів США строком до 04 квітня 2022 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 05 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 51587, предметом якого є житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 422,0 кв. м, житловою площею 205,7 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 .
08 грудня 2011 року за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами АКІБ «УкрСиббанк» відступив на користь ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки з ОСОБА_1 .
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 кредитного зобов`язання                  ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
30 вересня 2014 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області ухвалено заочне рішення у справі № 715/1705/14-ц (провадження № 2/715/636/14), яким позов банку задоволено, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 05 квітня 2007 року № 11138021000, яка становить 105 472,04 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно, яке розташоване на АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 422,0 кв. м, в тому числі житловою площею 205,7 кв. м, літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні літ. «Г», огорожі № 1-6, колодязя № 7, вигрібної ями літ. «І», шляхом передачі ПАТ «Дельта Банк» вказаного предмета іпотеки у власність. Виселено з житлового будинку, який розташований на АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та зобов`язано останнього передати ПАТ «Дельта Банк» правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, ключі від вхідних дверей та інші документи.
08 жовтня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 422,0 кв. м, в т. ч. житловою площею 205,7 кв. м, складовими частинами якого є: житловий будинок літ. «А», літня кухня літ. «Б», сарай літ. «В», убиральня літ. «Г», огорожа №1-6, колодязь № 7, вигрібна яма літ. «І», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С., зареєстрований в реєстрі за № 23743. На підставі цього договору та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49064642 від 08 жовтня 2019 року, 13:04:51 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 33577337.
Того ж дня між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу іншої 1/2 частини житлового будинку, з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С., зареєстрований у реєстрі за № 23744. На підставі цього договору та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49064837 від 08 жовтня 2019 року, 13:12:52, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 33577539.
З пунктів 1.2 договорів вбачається, що нерухоме майно належить продавцю                    ПАТ «Дельта Банк» на праві приватної власності на підставі заочного рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2014 року у справі № 715/1705/14-ц, провадження № 2/715/636/14. Право власності продавця зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 травня 2018 року, номер запису про право власності 261161205, реєстраційний номер нерухомого майна: 1553370073210.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року у справі № 715/1705/14 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. У задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі                        у власність, виселення, зобов`язання вчинити дії відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5481,00 грн. Постанова набрала законної сили 20 лютого 2020 року.
Представник відповідача ОСОБА_3 в суді першої інстанції подав заяву, в якій просив застосувати у справі позовну давність, оскільки право позивача на володіння, користування та розпорядження спірним майном виникло 30 вересня 2014 року, тобто на момент звернення до суду минула трирічна позовна давність, передбачена ЦК України.
Нормативно-правове обґрунтування
Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення                         від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
ЦК України передбачені засади захисту права власності.
Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.
У ЦК України передбачено способи захисту порушених прав, зокрема віндикація або реституція.
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України               від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).
Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного                   у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження               № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові                 від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Установивши, що ПАТ «Дельта Банк» відчужило нерухоме майно, яке знаходиться на АДРЕСА_1 , зареєстрованого на праві власності за банком на підставі заочного рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2014 року у справі № 715/1705/14-ц, яке надалі скасоване, суд першої інстанції, належним чином дослідивши наявні у справі докази та надавши їм оцінку, дійшов правильного висновку про витребування від ОСОБА_2 спірного житлового будинку з належними господарськими будівлями та спорудами на користь ОСОБА_1 , оскільки вказане майно вибуло із власності позивача поза його волею.
Відчуження належного позивачу майна на підставі неіснуючого судового рішення не може вважатись таким, що відбулося за наявності його волі, отже, колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції про наявність порушеного права позивача, яке підлягає судовому захисту у передбачений законом спосіб.
Посилання апеляційного суду на те, що позов спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловживала, ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, який законним шляхом набув своє майно, покладаючись на добросовісність дій ПАТ «Дельта Банк», тому у нього не може бути витребувано майно на підставі статті 388 ЦК України, оскільки в діях позивача наявна воля на передачу майна іншій особі для можливості звернення стягнення на майно в рахунок кредитних боргів,                               є необґрунтованими з огляду на таке.
Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння.
Частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що однією з підстав припинення іпотеки є припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, а згідно з частиною першою статті 33 цього Закону підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання.
Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (стаття 36 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до частин другої, третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
Аналіз наведених положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від низки умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. За таких обставин вказана згода не може вважатися волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння в розумінні статті 388 ЦК України.
Щодо посилання апеляційного суду на зловживання з боку ОСОБА_1 своїми процесуальними правами, оскільки за час постановлення заочного рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 30 вересня 2014 року позивач не здійснював жодних дій щодо виконання умов кредитного договору та не вчиняв спроб для недопущення можливості надалі здійснити банком відчуження іпотечного майна, то колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.
Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.
Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.
Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.
Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.
Водночас, звертаючись до суду із цим позовом, позивач переслідував мету поновлення його порушеного права власності на майно, обставини, які б вказували на наявність у позивача іншої мети, зокрема наміру завдати шкоду відповідачу, матеріали справи не містять та судами під час розгляду справи не встановлено, що виключає в діях позивача ознак зловживання правом.
Сам апеляційний суд при розгляді питання застосування позовної давності до вимог позивача зазначив, що жодних належних та підтверджуючих доказів про те, що ОСОБА_1 міг дізнатися про порушення свого майнового права раніше ніж прийнято постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року                      у справі № 715/1705/14, якою заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», немає, а, отже, саме з цього дня, на його думку, починається перебіг позовної давності.
Доводи апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 не надав доказів виконання умов кредитного договору належним чином та сплати ним суму боргу, не мають правового значення для вирішення цього спору та не стосуються предмета позову.
Посилання апеляційного суду на те, що ОСОБА_2 , придбаваючи по 1/2 спірного житлового будинку, яким володіло ПАТ «Дельта Банк» на підставі рішення суду, мав усі підстави вважати, що такі договори є законними та розраховувати на певний стан речей, тобто правомірно очікував, що ПАТ «Дельта Банк», відчужуючи йому нерухоме майно, має право ним розпоряджатися, а він після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти, є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_2 , із власності якого витребовується житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до ПАТ «Дельта Банк», у якого він придбав це нерухоме майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові       від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15. Отже, Верховний Суд вважає, що витребування спірного житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами у ОСОБА_2 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, проте суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції.
При цьому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про подачу позову в межах трирічної позовної давності, в результаті чого заява сторони відповідача про її застосування не підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
З огляду на викладене, враховуючи, що оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про задоволення касаційної скарги та скасування постанови Чернівецького апеляційного суду від 01 лютого             2021 року.
Розподіл судових витрат
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.
Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
З огляду на висновок про задоволення касаційної скарги та скасування постанови суду апеляційної інстанції, судові витрати відповідача, пов`язані з розглядом справи, залишаються за ним та не підлягають відшкодуванню.
У свою чергу із ОСОБА_2 підлягають стягненню фактично сплачені               15 081,66 грн судового збору на користь позивача за подачу ним касаційної скарги.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 лютого 2021 року скасувати, рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 жовтня 2020 року залишити в силі.
 
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 081,66 грн судового збору за подачу касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	О. В. Ступак    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
 	С. О. Погрібний    	
 	Г. І. Усик    	
 	В. В. Яремко