Номер провадження: 22-ц/813/10548/21 
Номер справи місцевого суду: 500/2308/19
Головуючий у першій інстанції Пащенко Т. П.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                                Гірняк Л.А.,
                                               Комлевої О.С.,
                                                       
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

                                встановив:
       
29.03.2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 82 424,29 грн. та моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. Також позивач просив стягнути судові витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн., витрати на проведення експертизи у сумі 1500,00 грн., а також судовий збір у розмірі 551,21 грн.
Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що 01.08.2017 року він отримав від ОСОБА_3 у користування та володіння легковий автомобіль марки «Daewoo Lanos», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, для здійснення підприємницької діяльності щодо надання послуг у вигляді перевозки пасажирів на таксі. 
Посилався на те, що 05.03.2018 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_1 договір оренди автомобіля для роботи водієм таксі з іспитовим строком три тижні зі сплатою орендної плати 300,00 грн. щоденно (а.с.17). 01.04.2018 року ОСОБА_1 , керуючи вказаним автомобілем, скоїв дорожньо-транспортну пригоду (далі – ДТП), внаслідок якої завдані механічні пошкодження автомобілю марки «Daewoo Lanos», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , переданого у користування позивачу. 
Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.05.2018 року ОСОБА_1 визнаний винним у вченні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та до нього застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн.

Відповідно до висновку №69/8 експертного автотоварознавчого дослідження від 24.07.2018 року вартість матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля на момент проведення дослідження становить 37 574,29 грн. Крім того, вартість оплачених позивачем ремонтних робіт двигуна становила 8850,00 грн. Також ОСОБА_2 сплатив експерту за проведення дослідження 1500,00 грн. 
У зв`язку з пошкодженням, автомобіль не працював з 01.04.2018 року по 01.08.2018 року, що спричинило позивачу матеріальну шкоду у вигляді недоотриманого доходу за чотири місяці із розрахунку 300,00 грн. щодня, що склало 36 000, 00 грн. Таким чином, загальна сума матеріальної шкоди, які просив стягнути позивач з відповідача, становить 83 924,29 грн. 
Крім того, позивач вказував що йому було завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, пов`язаних із пошкодженням автомобіля, необхідністю звертатися до експерта, адвоката, яку позивач оцінив у 5 000,00 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди у розмірі 82424,29 грн., моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., судовий збір у розмірі 551,21 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн., та витрати, пов`язані із оплатою експертного висновку у розмірі 1500,00 грн.
Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24.12.2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість відновлювального ремонту у сумі 8850,00 грн., вартість проведення автотоварознавчого дослідження у сумі 1500,00 грн., суму збитків у розмірі 36 000,00 грн., суму моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн. та судові витрати у розмірі 6384,20 грн., з яких: витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6000,00 грн., судовий збір у сумі 384,20 грн., а також стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 505,04 грн. В іншій частині позову було відмовлено (а.с.101-104).
Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.06.2020 року заочне рішення суду 24.12.2020 року скасовано, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.127).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.02.2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість відновлювального ремонту у сумі 8850,00 грн., суму недоотриманого доходу у розмірі 36 000,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн.
Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 6384,20 грн., з яких: витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн. та судовий збір у сумі 209,86 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 505,04 грн.
В іншій частині позову ОСОБА_2 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.02.2021 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 22.11.2021 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. ч. 4, 6 ст. 19, ч. ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).
Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є  22.11.2021 року.
При цьому, колегія суддів враховує, що в період з 15 по 19.11.2021 року суддя Комлева О.С. перебувала на лікарняному (а.с.181).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд виходив із того, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст. 1166 та ч.1 1167 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 (а.с.42) автомобіль «Daewoo Lanos», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , належить ОСОБА_3 .
Відповідно до розписки від 01.08.2014 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 у користування та володіння належний останньому на праві особистої власності легковий автомобіль марки «Daewoo Lanos», д/н НОМЕР_1 (а.с.13).
У відповідності до ліцензії Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті (а.с.8), Витягу з реєстру платників єдиного податку (а.с.9), виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.10) ФОП ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обов`язкових платежів НОМЕР_3 , здійснює господарську діяльність по наданню послуг таксі.

Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.05.2018 року ОСОБА_1 визнаний винним у вченні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та до нього застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн. (а.с. 18-19).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що 05.03.2018 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір оренди автомобілю марки «Daewoo Lanos», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 у користування вказаний автомобіль для використання його в якості таксі з надання послуг по перевезенню пасажирів, зі сплатою ОСОБА_2 орендної плати у розмірі 300,00 грн. щодня (а.с. 17).
Разом з тим, за змістом ст. 799 ЦК України договір оренди транспортного засобуукладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Однак доказів про нотаріальне посвідчення договору оренди автомобіля марки «Daewoo Lanos», д/н НОМЕР_1 від 05.08.2018 року, матеріали справи не містять.
Матеріали справи також не містять доказів того, що позивач застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Колегія суддів зазначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1, 2, 3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ст. 215 ч. ч. 1, 2 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. 
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

У відповідності до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до акту виконаних робіт № 25 від 04.07.2018 року, вартість відновлювального ремонту автомобілю марки «Daewoo Lanos», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , становила 8850,00 грн.
За ремонт автомобіля марки «Daewoo Lanos», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_2 сплатив 8850,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 5 від 04.07.2018 року (а.с. 46).

Суд першої інстанції вказав, що незважаючи на те, що ОСОБА_1 08.05.2018 року керував автомобілем марки «Daewoo Lanos», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , скоїв ДТП, внаслідок якої вказаний автомобіль зазнав механічних пошкоджень і вартість відновлювальних робіт автомобілю становила 8850,00 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги позивача до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в цій частині позовних вимог є обґрунтованими та доведеними.

Однак, судом першої інстанції не було враховано, що автомобіль марки «Daewoo Lanos», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , не належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_2 , а належить ОСОБА_3 , який мав бути належним позивачем до ОСОБА_1 .

Судом також не було враховано, що у разі понесення витрат на ремонт вказаного автомобіля, та інших витрат, ОСОБА_2 мав право звернутись до суду з позовом до власника цього автомобіля, яким є ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію вказаного транспортного засобу. 
Разом з тим, матеріали справи не мають жодного доказу того, що власник автомобіля ОСОБА_3 надавав право ОСОБА_2 ремонтувати автомобіль марки «Daewoo Lanos», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , а також на отримання відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.
Судом також не було враховано, що Договір оренди автомобіля, на який посилався позивач ОСОБА_2 є фіктивним, оскільки не відповідає вимогам закону, а тому є неналежним доказом у справі.
Оскільки за змістом ст.ст. 215, 216 ЦК України фіктивний правочин не тягне за собою юридичних наслідків, то всі вимоги, що виникли в разі порушення умов нікчемного договору, задоволенню на користь позивача ОСОБА_2 не підлягають.
Зазначені обставини стосуються також питань недоотриманого доходу в розмірі 36000 грн., із розрахунку 300 грн. щоденної виплати, які зобов`язався виплачувати відповідач на користь позивача на підставі нікчемного правочину.

Таким чином, враховуючи, що договір оренди автомобіля марки «Daewoo Lanos», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 від 05.03.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не був нотаріально посвідчений, як того вимагає ст. 799 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позову в частині стягнення матеріальної шкоди щодо вартості недоотриманого доходу за чотири місяці у розмірі 36 000,00 грн.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в цій частині.

Позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню, виходячи з таких підстав.
Моральна шкода – це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, у тому числі, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Підставою цивільно-правової відповідальності є скоєння цивільного правопорушення. 

Проте, як було вказано вище, позивач ОСОБА_2 не є тією особою, кому неправовірними діями відповідача ОСОБА_1 завдано моральну шкоду.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції зазначив, що внаслідок протиправних дій відповідача позивач зазнав душевних страждань у зв`язку із пошкодженням майна. Однак, як було вказано вище, судом не було враховано, що позивач не є власником цього майна, а тому не наділений повноваженнями на ремонт цього майна і відшкодування шкоди від його пошкодження.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги. 

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати, і прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Крім того, у відповідності ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, за подання до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_1 сплатив судовий збір у сумі 1333,86 грн. (а.с. 162).
З підстав викладеного, судовий збір у зазначеному розмірі підлягає стягненню з позивача ОСОБА_2 на користь заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Відповідно до  ч. 3  ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ст. 137 ч.ч.1,2 ЦПК України).
Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити у повному обсязі, то і витрати ОСОБА_2 , пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 6000 грн., а також витрати, пов`язанні з проведенням експертизи у розмірі 1500 грн. задоволенню не підлягають.

Також слід вказати, що оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 137, 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 – 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 лютого 2021 року скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції розмірі 1333,86 грн. (одна тисяча триста тридцять три гривні 86 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду:                                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк 

О.С. Комлева