ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5790/21 Справа № 185/2762/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Врона А. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства "Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Павлоградської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 , про визнання умови договору недійсною, зобов`язання відновити становище особистого рахунку № НОМЕР_1 та внести відомості про зменшення суми заборгованості, відшкодування моральної шкоди,-
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У квітні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до комунального підприємства "Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Павлоградської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 , про визнання умови договору недійсною, зобов`язання відновити становище особистого рахунку № НОМЕР_1 та внести відомості про зменшення суми заборгованості, відшкодування моральної шкоди.
       В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка за життя була власником приватизованої квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим припинились правовідносини по наданню послуг з централізованого водопостачання і водовідведення в цю квартиру. 
       У матері була невелика пенсія, тому призначалась житлова субсидія, у зв`язку з чим послуги оплачувались частково ОСОБА_3 і частково за рахунок бюджетних коштів у виді житлової субсидії, та заборгованості не було. 
       Після смерті ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру перейшло до доньок ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в рівних частинах кожній на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 квітня 1999 року серія АВА №506730. В свідоцтві зазначено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 проживають за іншими адресами: ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 в АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 з 29 грудня 1995 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , згідно штампу В паспорті, та весь час постійно проживає за цією адресою і отримує житлову субсидію.
       Після смерті ОСОБА_3 в квартирі ніхто не проживав до 2014 року. ОСОБА_2 проживала і працювала в м. Дніпрі, а ОСОБА_1 проживала в с. Богданівка Павлоградського району і працювала в цьому ж селі та хуторі Самарському Павлоградського району, тому використовувати послуги з централізованого водопостачання і водовідведення в квартирі не було кому із-за відсутності в квартирі споживачів.
       З дня укладення Договору N91031516 між КП «Павлоградводоканал» і ОСОБА_2 12 лютого 2014 року позивач своєчасно оплачує Відповідачу послуги з централізованого водопостачання і водовідведення. З 24 лютого 2014 року обсяг спожитих мною води і стоків обчислюються згідно показників лічильника, встановленого в квартирі.
       За період з 01 листопада 2006 року по 01 березня 2010 року (за 3 роки 6 місяців) відповідач нарахував позивачу кількість спожитої води і стоків в розмірі 354 куб, м., з якою позивач не згоден. 
       Позивач вважає, що включення до Договору п.6.5 умови про обов`язок споживача оплатити заборгованість за минулий період, який не охоплюється Договором, є незаконними діями монополіста послуги. Умова Договору, викладена в п.6.5, відповідно до пунктів 2,3 ч.3, ч.4 ст.18, пунктів 3,4 ст.21 3акону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою та такою, що порушує права споживача, тому підлягає визнанню недійсною на підставі статей ч.1 ст.203, ст.ст.215,217 Цивільного кодексу України, ч.ч.5,7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».
       Згідно ч.1 ст.18 3акону України «Про захист прав споживачів» недійсність пункту 6.5 Договору не тягне за собою недійсність Договору повністю, а лише зобов`язує Відповідача вирішувати питання, пов`язані із сумою боргу в розмірі 2302,55 грн., що була нарахована по особистому рахунку № НОМЕР_1 в період з 01 листопада 2006 року по 01 травня 2010 року до укладення Договору, нормами діючого законодавства, а не Договором, в якому відсутні умови про його зворотню дію.
       Небажання Відповідача розв`язати спірну ситуацію позасудовим способом негативно позначилося на психологічному і фізичному стані, привело до душевних страждань, втрати особистого часу для захисту своєї майнової та немайнової сфери, яке могло бути витрачено на свій розсуд для розвитку особистості, поліпшення фізичного стану та інтелектуального розвитку, допомоги друзям. Постійні вимоги Відповідача впродовж останніх 6 років 2 місяців сплатити йому 2302,55 грн. з погрозами відключити водопостачання і водовідведення тримало в постійній напрузі, з переживаннями, що останній дійсно може вчинити такі дії і лишити нормальної життєдіяльності.
       Враховуючи зазначене, позивачка просила суд:
       - визнати недійсною несправедливу, яка порушує права споживача, умову Договору №1031516 про надання населенню послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення від 12 лютого 2014 року, укладеного між Комунальним підприємством «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» і ОСОБА_2 , що викладена в пункті 6.5: «На момент укладення договору сума заборгованості Споживача за послуги водопостачання та водовідведення складає 2751,65 грн. Споживач зобов`язується вирішити питання про погашення заборгованості перед Виконавцем на 01.03.14.»; 
       - зобов`язати Комунальне підприємство «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Павлоградської міської ради відновити становище особистого рахунку № НОМЕР_1 станом на момент укладення Договору № 1031516 про надання населенню послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення від 12 лютого 2014 року відповідно до його становища на 31 жовтня 2006 року шляхом здійснення перерахунку суми заборгованості в розмірі дві тисячі триста дві гривні п`ятдесят п`ять копійок (2 302 грн. 55 коп.), яка була нарахована в період з 01 листопада 2006 року по 01 травня 2010 року, в сторону її зменшення до суми нуль гривень нуль копійок (0 грн. 00 коп.) та внести відповідні відомості про зменшення суми заборгованості по особистому рахунку № НОМЕР_1 на суму 2 302 грн. 55 коп. до внутрішньої і вихідної документації цього підприємства, на підставі якої встановлюється сума заборгованості ОСОБА_2 для призначення житлової субсидії;
       - стягнути з Комунального підприємства «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Павлоградської міської ради грошові кошти в сумі шість тисяч п`ятсот гривень 00 копійок (6 500 грн. 00 коп.) на відшкодування ОСОБА_2 завданої моральної шкоди, яка не підлягає оподаткуванню.
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2021 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до Комунального підприємства "Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Павлоградської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 , про визнання умови договору недійсною, зобов`язання відновити становище особистого рахунку № НОМЕР_1 та внести відомості про зменшення суми заборгованості, відшкодування моральної шкоди – відмовлено в повному обсязі.
       Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
       В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення.
       Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 є власниками квартири за адресою АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 06.04.1999 року Першою Павлоградською держнотконторою.
       12 лютого 2014 року між КП "Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Павлоградської міської ради і ОСОБА_2 було укладено договір №1031516 про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення за адресою АДРЕСА_1 .
       Згідно п.6.5 вказаного вище договору на момент укладення договору сума заборгованості споживача за послуги водопостачання та водовідведення складає 2751,65 грн. Споживач зобов`язується вирішити питання про погашення заборгованості перед виконавцем.
       При цьому, вказаний пункт містить відмітку «на 01.03.2014».
       Згідно інформації, наданої відділом реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської ради, від 11.02.2021 року №104/р, в період з 01.11.2006 року по 01.05.2010 року за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрованих осіб не було.
       Згідно довідки Богданівської сільської ради Павлоградського району від 17.02.2021 року №413, даних паспорту ОСОБА_1 , її місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , з 21.03.2000 року.
       Згідно довідок ТОВ «ЖЕК №1» від 30.05.2011 року №128, ДП «Оріль» від 14.05.2004 року №27, даних паспорту ОСОБА_2 , її місце проживання зареєстровано за адресою: 
АДРЕСА_2 акту ОСББ «Соборна, 54» від 23.02.2021 року, жителі будинку АДРЕСА_4 вказують, що квартира АДРЕСА_5 , яка знаходиться за вказаною адресою, ніколи не передавалась в оренду.
       Представник відповідача в судовому засіданні в суді першої інстанції, зазначила, що за адресою АДРЕСА_1 , була нарахована заборгованість в сумі 2302,55 грн за надані послуги в період з 01.11.2006 року по 01.05.2010 року, на підставі наказу КП «Павлоградводоканал» від 16.10.2016 року №306 виходячи з норми споживання на 1 людину, як абоненту, в квартирі якої була відсутня опломбована КП «Павлоградводоканал» запірна арматура за відсутності встановленого лічильника води.
       12 лютого 2014 року ОСОБА_2 було підписано договір №1031516 про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення за адресою АДРЕСА_1 , згідно п.6.5 якого споживач підтвердила наявність заборгованості за надані послуги станом на 01.03.2014 року в розмірі 2751,65 грн.        
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та безпідставності. 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. 
       У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Згідно ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
       Відповідно до частин третьої та п`ятої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
       Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
       Відповідно до ч.2 ст.18 3акону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
       Відповідно до положень, зазначених у частині першій, пункту 7 частини третьої, частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
       Встановлено, що між КП "Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Павлоградської міської ради і ОСОБА_2 було укладено договір №1031516 від 12 лютого 2014 року про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 .
       На момент підписання сторонами договору від 12 лютого 2014 року №1031516 за особистим рахунком № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 , була заборгованість в розмірі 2751,65 грн.
       Згідно п.6.5 вказаного вище договору на момент укладення договору сума заборгованості споживача за послуги водопостачання та водовідведення складає 2 751,65 грн. Споживач зобов`язується вирішити питання про погашення заборгованості перед виконавцем. При цьому, вказаний пункт містить відмітку «на 01.03.2014».
       Позивач, підписавши вказаний договір, погодилась із розміром вказаної заборгованості, оскільки при підписанні вказаного договору не заявила жодних зауважень, при підписанні було уточнено тільки період утворення заборгованості - на 01.03.2014 року.
       При цьому, позивач не зверталась за захистом своїх прав з приводу оскарження заборгованості протягом шести років після підписання договору.
       Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних та обґрунтованих підстав для визнання недійсною п.6.5 договору від 12 лютого 2014 року №1031516, як умови, що порушує права споживача.
       Згідно статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
       Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       У відповідності до частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
       Враховуючи, що ОСОБА_2 згідно п.6.5 укладеного договору від 12 лютого 2014 року №1031516 визнала наявність заборгованості, колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних та обґрунтованих підстав для внесення відомостей до особового рахунку про зменшення суми заборгованості.
       Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
       Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
       Згідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
       Згідно до п.5 вказаної постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні
       Суд, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди враховує вимоги розумності та справедливості.
       Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
       Так, дослідивши матеріали справи колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що діями відповідача спричинена моральна шкода, тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.
       Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають. Формальні посилання на неправильне дослідження і оцінку наданих суду доказів, колегія суддів відхиляє, оскільки суд апеляційної інстанції не наділений правом переоцінки доказів, що були досліджені судом першої інстанції та яким надана оцінка у відповідності до вимог ЦПК.
       Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні і апеляційні скарги, доводи яких не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 — залишити без задоволення. 
       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2021 року — залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

       Судді: