Справа № 303/742/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        15 листопада 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Кондора Р.Ю., Мацунича М. В., 
за участі секретарки судового засідання Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2020 року, постановлене суддею Гутій О.В., повне судове рішення складено 09.11.2020,

встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл майн.
Позов обґрунтовувала тим, що з 27 липня 2000 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 листопада 2017 року розірвано.
За період шлюбу ними спільно було побудовано житловий будинок, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 235,80 кв.м., житловою площею 72,60 кв м, у тому числі підвал - 80,30 кв м, балкон - 4,70 кв м та лоджія 3,80 кв м.
Технічний паспорт на цей будинок було виготовлено 1 березня 2003 року, а 28 квітня 2008 року рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області за №115 «Про затвердження актів державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів та затвердження актів прийняття в експлуатацію об`єктів індивідуального будівництва» було затверджено акт прийняття в експлуатацію вказаного житлового будинку. 
Згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане Управлінням міського господарства м.Мукачева Закарпатської області від 24.11.2008, вказаний житловий будинок зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2 .
Зазначала, що спірний будинок будувався за час перебування сторін у шлюбі, за спільні кошти, згоди з приводу поділу якого вони не дійшли, а тому просила суд визнати цей будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя і в порядку поділу цього майна визнати право власності за нею та відповідачем по Ѕ частині за кожним вказаного житлового будинку.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалась на незаконність та необґрунтованість рішення місцевого суду внаслідок порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків обставинам справи.
Скарга мотивована тим, що судом належним чином не звернуто уваги на : перебування сторін у шлюбі з 27.07.2000 по 24.11.2017; факт будівництва спірного житлового будинку в період шлюбу; прийняття цього житлового будинку в експлуатацію 2008 року та видача на нього свідоцтва про право власності 24.11.2008.
Зазначала, що ступінь готовності спірного житлового будинку до укладення шлюбу з відповідачем становив лише 10 відсотків. Стверджувала, що такий було побудовано у шлюбі 2001 року, будівельно-оздоблювальні роботи (прокладання інженерних мереж та підготовка інфраструктури) завершені у шлюбі, в експлуатацію спірний об`єкт введено у 2008 році та 24.11.2008 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Вказувала, що ці обставини встановлені належними та допустимими доказами, які містяться у справі, а тому висновок суду про недоведеність нею зазначених обставин, є безпідставним.
Звертала увагу і на те, що в порушення принципу змагальності сторін, а також всупереч презумпції спільності права власності подружжя на майно, суд першої інстанції необґрунтовано поклав на неї тягар доказування щодо належності на праві спільної сумісної власності спірного майна. При цьому, частково визнавши, що спірний будинок був побудований сторонами у шлюбі, суд першої інстанції відмовив у задоволенні її позовних вимог повністю. 
Отже, встановивши, що спірне майно було збудовано та завершено у шлюбі в 2000-2008 роках, місцевий суд дійшов необґрунтованого висновку, що таке майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 , та безпідставно зробив висновок, що у період шлюбу сторін відбувся лише сам факт реєстрації права власності на житловий будинок. Докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні, а ті, на які суд послався у рішенні, презумпцію спільності майна не спростовують. У цьому полягає невідповідність висновків суду.
Зазначала, що місцевим судом безпідставно не взято до уваги висновок щодо вартості спірного житлового будинку станом на 15.01.2020, яким встановлено його вартість в розмірі 2 389 361 грн, тоді як станом на 01.03.2001, згідно з інвентаризаційною справою на будинок, вартість такого становила лише 44 442 грн, що вказує на збільшення його вартості за час перебування сторін у шлюбі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилався на її необґрунтованість і безпідставність, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення місцевого суду - без змін. Вказував на те, що спірний житловий будинок був побудований ним особисто, за його власні кошти та до укладення шлюбу з позивачкою, а тому суд першої інстанції правильно відмовив ОСОБА_1 у позові.

У судовому засіданні представниця апелянтки ОСОБА_1 - адвокатка Софілканич М.І. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з підстав наведених у ній.
Відповідач ОСОБА_2 та його представниця - адвокатка Сковородько І.В. апеляційну скаргу не визнали, просили таку залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові, суд першої інстанції керувався тим, що позивачкою не доведено факт будівництва спірного нерухомого майна за час шлюбу, оскільки земельна ділянка відповідачу була виділена до укладення з позивачкою шлюбу та будівництво на ній спірного житлового будинку було розпочато відповідачем теж до укладення шлюбу, і навіть, якщо його завершення відбулося вже після укладення шлюбу, то позивачкою не доведено її участь у спільних з відповідачем трудових та фінансових затратах у добудові об`єкта, а тому суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділу. А сам факт реєстрації 24.11.2008 відповідачем права власності на спірний будинок, за доведеності його побудови частково до укладення шлюбу з позивачкою, не дає суду підстав уважати, що це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.
Проте колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодитись не може, оскільки таких суд дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.
Судом установлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 2000 року, який рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 листопада 2017 року розірвано. Зазначене рішення суду набрало законної сили /т.1 а.с.10, 19/ .
Згідно з рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області від 15 жовтня 1997 року «Про надання земельних ділянок під індивідуальне будівництво», на підставі письмової згоди ОСОБА_4 дозволено переоформити технічну документацію на будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 (рішення виконкому №140 від 17.07.1991) на відповідача ОСОБА_2 /т.1 а.с.79/. 
Відповідно до акту відводу земельної ділянки від 18 жовтня 1997 року відповідачу ОСОБА_2 відведена в натурі земельна ділянка площею 600 кв м, яка розташована у АДРЕСА_1 /т.1 а.с.80/. 
18 жовтня 1997 року Управлінням архітектури та містобудування м.Мукачево відповідачу ОСОБА_2 надано дозвіл №2 на виконання будівельних робіт з будівництва індивідуального житлового будинку на підставі генерального плану, затвердженого головним архітектором міста, договору на право забудови, зі строком закінчення цих робіт до 18 жовтня 2001 року /т.1 а.с.81-83/.
1 березня 2003 року Комунальним підприємством «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» на і`мя відповідача ОСОБА_2 виготовлено технічний паспорт на житловий будинок за адресою : АДРЕСА_1 , в якому зазначено рік будівництва 2001 /т.1 а.с.14-16/. 
Згідно з довідкою, виданою Мукачівським міжрегіональним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки ОСОБА_2 04.03.2003 за №774, будинковолодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 , в інвентаризаційній справі є незареєстрованим /т.1 а.с.84/. 
23 листопада 2007 року ОСОБА_2 , на підставі рішення 16-ї сесії 5-го скликання Мукачівської міської ради №362 від 03.07.2007, було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0646 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташована у АДРЕСА_1 , за кадастровим номером 2110400000:01:013:0049 /т.1 а.с.161-161А/.
Згідно з архітектурно-технічним паспортом об`єкта архітектури, затвердженим відділом архітектури та містобудування Мукачівського міськвиконкому наказом №19 від 29.05.2008, будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 є завершеним /т.1 а.с.17/.
Рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області від 22 квітня 2008 року №115 «Про затвердження актів державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів та затвердження актів прийняття в експлуатацію об`єктів індивідуального будівництва», за заявами громадян, затверджені акти прийняття в експлуатацію об`єктів індивідуального будівництва, зокрема п.2.19 на будинок житловою площею 72,60 кв м, загальною площею 155,50 кв м, крім того підвал площею 80,30 кв м, балкон площею 4,70 кв м, лоджія - 3,80 кв м., що розташований на земельній ділянці за адресою : АДРЕСА_1 /т.1 а.с.13/.
На підставі зазначеного рішення Управлінням міського господарства м.Мукачево 24 листопада 2008 року відповідачу ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме вказаного житлового будинку /т.1 а.с.11/.
Висновком про вартість житлового будинку, виготовленого оцінювачем ОСОБА_5 , встановлено, що станом на 15.01.2020 ринкова вартість житлового будинку, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 235,80 кв м, в тому числі підвал площею 80,30 кв м, житловою 72,60 кв м, становить 2 389 361 гривень /т.1 а.с.22/.
Відповідно до частини першої статті 60 CK України майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Положеннями статті 70 СК України констатовано, що у разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Водночас відповідно до підпунктів 1, 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до частини першої статті 177 ЦК об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Речі поділяються на рухомі та нерухомі. До нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (статті 179, 181 ЦК).
За приписами статті 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Статтею 331 ЦК передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Таким чином, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.
  Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна) - (частина третя статті 331 ЦК), що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року  (справа № 1519/2-787/11, провадження № 14-48цс18).             
Як слідує з матеріалів справи, зокрема письмових доказів, наведених вище, які є належними, достатніми, достовірними та допустимими, що розпочате відповідачем ОСОБА_2 до укладення шлюбу з позивачкою ОСОБА_1 будівництво спірного будинку було здійснено та завершено, здано в експлуатацію та здійснено державну реєстрацію щодо нього за час перебування сторін у шлюбі, а тому вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Не містять матеріали справи належних та достатніх доказів щодо будівництва спірного нерухомого майна за кошти, які належали відповідачу особисто.
Додані до відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 копії про реєстрацію транспортного засобу марки AUDI 80, 1987 року випуску на відповідача ОСОБА_2 25.01.1997 та договору купівлі-продажу квартири, згідно з яким відповідач ОСОБА_2 продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_2 за ціною 17 800 гривень /т.1 а.с.86-87/, кошти від продажу яких, за його твердженням, він, в основному повернув позику ОСОБА_6 , витратив на придбання міжкімнатної столярки, оздоблювальних матеріалів на другому поверсі, з достовірністю не стверджують факт будівництва спірного житлового будинку за кошти, які належали відповідачу ОСОБА_2 особисто. Не стверджують цих обставин і надані апеляційному суду розписка ОСОБА_7 від 19.06.1998 щодо повернення ним свого боргу в сумі 5 000 доларів США до 30.12.1998 ОСОБА_2 , квитанція про здійснення операції обміну валюти від 18.06.1998 на суму 10 000 доларів США, яка не містить відомостей щодо особи, якою здійснено такий обмін та ордер на житлове приміщення, виданий ОСОБА_2 10.05.1989 /т.2 а.с.60-62/. 
Водночас, з копії трудової книжки ОСОБА_1 та довідки, виданої Мукачівською загальноосвітньою школою 1-111 ступенів №7 Мукачівської міської ради Закарпатської області від 10.08.2020 №01-12/75, слідує, що ОСОБА_1 дійсно працює вчителем математики у цій школі (Наказ №1131-к від 31.08.2004 про прийняття в порядку переведення) по теперішній час /т.1 а.с.124-127/.
Довідкою форми ОК 5, виданою Пенсійним фондом України за період з 1999 року по 2020 рік включно, стверджується, що позивачка ОСОБА_1 у період шлюбу з відповідачем працювала та отримувала доходи /т.1 а.с.117-123/.
З огляду на наведене, твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що будівництво спірного житлового будинку було здійснено ним за кошти, які належали йому особисто, є безпідставними.
Зважаючи на те, що спірне нерухоме майно зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 , який заперечує його належність до спільної сумісної власності подружжя і сторони не домовилися про порядок поділу цього майна, тому апеляційний суд, за наведених вище обставин уважає, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити та визнати спірний житловий будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя і в порядку поділу цього нерухомого майна визнати за сторонами право власності за кожним на Ѕ частину вказаного будинку. 
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд констатує, що позивачка довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та спростовують висновки суду першої інстанції. 
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої має суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справи «Серявин проти України» від 10.02.2010, заява № 4909/04). Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.
За наведених вище обставин рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, а тому, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 22 061,00 гривень, які документально підтверджені, та за надання правничої допомоги відповідно до укладеного договору про надання послуг представника у цивільній справі від 20.11.2020, укладеного між ОСОБА_1 та адвокаткою Софілканич М.І., акту прийому-передачі виконаних робіт від 01.12.2020 та розрахункових квитанцій від 01.12.2020 та 04.12.2020 на загальну суму 5 500 гривень/т.1 а.с.226-229, т.2 а.с.35/.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2020 року скасувати. 
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя житловий будинок, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 235,80 кв.м., житловою площею 72,60 кв м, у тому числі підвал - 80,30 кв м, балкон - 4,70 кв м та лоджія 3,80 кв м.
В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати право власності ОСОБА_1 на Ѕ частину житлового будинку, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 235,80 кв.м., житловою площею 72,60 кв м, у тому числі підвал - 80,30 кв м, балкон - 4,70 кв м та лоджія 3,80 кв м.
В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати право власності ОСОБА_2 на Ѕ частину житлового будинку, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 235,80 кв.м., житловою площею 72,60 кв м, у тому числі підвал - 80,30 кв м, балкон - 4,70 кв м та лоджія 3,80 кв м.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 22 061,00 гривень та 5 500 гривень за надання правової допомоги. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повне судове рішення складено 25 листопада 2021 року.

Суддя-доповідачка 

Судді