П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 грудня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/7869/21	
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.
Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:  
              Головуючого:              Градовського Ю.М.
              суддів:                          Крусяна А.В., 
                                                    Яковлєва О.В.
                         при секретарі:               Шатан В.О.  
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А:
          У травні 2021р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ГУ ДПС в одеській області, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ДПС в Одеській області щодо залишення без виконання заяви ОСОБА_1 від 25.05.2020р. за №52284/Т/15-32 про повернення податку на доходи з фізичних осіб у розмірі 78 826,7грн.;
- зобов`язати ГУ ДПС в Одеській області підготувати висновок про повернення ОСОБА_1 сплаченого до місцевого бюджету міста Одеси податку на доходи з фізичних осіб у розмірі 78 826,7грн. та подати висновок до відповідного органу ДКС України, що здійснює обслуговування місцевого бюджету м.Одеси.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 25.05.2020р. він звернувся  із заявою до ГУ ДПС в Одеській області про повернення помилково зарахованих до бюджету коштів, додавши квитанцію за №28-266338/1 від 28.04.2020р.  про сплату до бюджету грошових коштів  у розмірі 78 826,7грн. як податку на доходи фізичних осіб при відчуженні 1/2 частини квартири, розташованої за адресою:  АДРЕСА_1 .           Позивач зазначив, що відчуження  вказаної частини відбулось 28.04.2020р. за ціною 1  576 533,93грн. на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Токарською Т.В., зареєстрованого в реєстрі за №390. Відповідно до вказаного договору відчужена ОСОБА_1 1/2 частина квартири належала йому на праві спільної часткової власності. На підставі постанови Одеського апеляційного суду від 13.04.2020р. у справі за №522/12362/18  право власності було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.04.2020р.. Приватний нотаріус Токарська Т.В. як податковий агент зобов`язала  ОСОБА_1 сплатити вказаний податок саме у зв`язку  з тим, що право власності на 1/2 частину квартири у нього виникло лише з 15.04.2020р. (з моменту реєстрації права власності), тобто він був власником вказаного майна менш ніж 3 роки. 
Проте, як вбачається з постанови Одеського апеляційного суду від 13.04.2020р. у справі за №522/12362/18, позивач набув право на 1/2 частку у праві власності на вказану квартиру одночасно разом з ОСОБА_3 як подружжя саме при придбанні квартири на підставі договору купівлі-продажу від 8.06.2007р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського округу Криворотенко Л.І. 
Таким чином, оскільки позивач з 29.01.1997р. по 13.02.2018р. перебував у шлюбних відносинах з ОСОБА_3 , він вважається власником 1/2 квартири саме з моменту її придбання спільно з ОСОБА_3 8.06.2007р., що підтверджується постановою Одеського апеляційного  суду від 13.04.2020р. у справі за №522/12362/18, якою визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 вказаної квартири як частини спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що квартира перебувала у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 більше 3 років, а саме з 11.06.2007р. (дата реєстрації права власності), відчуження належної ОСОБА_1 1/2 частини квартири є його першим та єдиним відчуженням об`єкта нерухомості у 2020р., відтак згідно приписів п.172.1 ст.172 ПК України  ОСОБА_1 не повинен був сплачувати податок на доходи фізичних осіб, отриманий від продажу 1/2 частини квартири.
Посилаючись на вказане просила позов задовольнити.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що податковий орган правомірно дійшов висновку, що вимоги п.172.1  ст.172 ПК України  в частині звільнення від оподаткування податком на доходи фізичних осіб на позивача не поширюються, оскільки позивачем не дотримано умови щодо перебування такого майна у власності платника податку понад три роки.
Вирішуючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що 28.04.2020р. між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого позивачем продано 1/2 частини  квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить продавцю на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 13.04.2020р. у справі №522/12362/18, провадження №22-ц/813/1419/20 (а.с.11-12).
За результатами відчуження 1/2 квартири, позивач сплатив до місцевого бюджету грошові кошти у розмірі 78  826,7грн. як податок на доходи фізичних осіб при відчуженні 1/2 частини вищезазначеної квартири, що підтверджується квитанцією за №28-266338/1 28.04.2020р..
22.05.2020р. ОСОБА_1 звернувся із заявою до ГУ ДПС в Одеській області про повернення помилково зарахованих до бюджету коштів  у розмірі 78 826,7грн. згідно квитанції №28-266338/1 від 28.04.2020р. як податок на доходи фізичних осіб, сплачений при відчуженні 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу від 28.04.2020р.:  код  класифікації доходів бюджету  11010501; бюджетний рахунок, на який перераховано кошти238999980333159338000015008, код ЄДРПОУ  територіального органу Казначейства, на ім`я якого відкрито рахунок, - УК у м.Одесі/Приморський район/11010501; МФО 899998 (а.с.5).
До вказаної заяви позивачем додано: копії паспорту та довідки про РНОКПП ОСОБА_1 ; копію квитанції №28-266338/1 від 28.04.2020р., копію договору купівлі-продажу від 28.04.2020р.; копію постанови Одеського апеляційного суду від 13.04.2020р. у справі №522/12362/18 (а.с.6-23).
18.12.2020р. (вих. №73) представником позивача направлено адвокатський запит до ГУ ДПС в Одеській області щодо стану розгляду заяви позивача від 22.05.2020р. (а.с.24).
21.12.2020р. (вих. №74) представником позивача надано до ГУ ДПС в Одеській області доповнення до вищевказаного запиту (а.с.25).
За результатами розгляду вищевказаного запиту, 24.12.2020р. (вих. №23027/10/15-32-04-06-19) ГУ ДПС в Одеській області повідомлено представника позивача про те, що з урахуванням приписів  ст.331 ЦК України, якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з  моменту державної реєстрації. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договору купівлі-продажу від 28.04.2020р., який засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, право власності на нерухоме майно Ткаленко І.О. зареєстроване 15.04.2020р. (реєстраційний номер  207115555110). З урахуванням викладеного умова перебування  такого майна у власності  понад три роки не виконана, отже заява від 22.05.2020  р. №52284/Т/15-32 ОСОБА_1 про повернення  податку на доходи з фізичних осіб у розмірі 78 826,7грн. залишена без виконання  (а.с.26).
Перевіряючи правомірність оскаржуваних дій податкового органу, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх протиправність та незаконність, судова колегія виходить з наступного. 
Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положення ПК України  регулюють відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначають вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
За правилами пп.43.1,  43.2,  43.3 ст.43 ПК України,  помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та  ст.301 МК України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.
У разі наявності у платника податків податкового боргу, повернення помилково та/або надміру сплаченої суми грошового зобов`язання на поточний рахунок такого платника податків в установі банку або на єдиний рахунок або шляхом повернення готівковими коштами за чеком, у разі відсутності у платника податків рахунку в банку, проводиться лише після повного погашення такого податкового боргу платником податків.
Обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання та пені є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які повертаються контролюючим органом на підставі поданої платником податків  податкової декларації  за звітний календарний рік за результатами проведення перерахунку його загального річного оподатковуваного доходу) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми та/або пені.
Так, відповідно до пп.14.1.115,  14.1.182  п.14.1 ст.14 ПК України, як надміру сплачені грошові зобов`язання розуміють суму коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов`язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату, а як помилково сплачені грошові зобов`язання - суми коштів, які на певну дату надійшли до відповідного бюджету від юридичних осіб (їх філій, відділень, інших відокремлених підрозділів, що не мають статусу юридичної особи) або фізичних осіб (які мають статус суб`єктів підприємницької діяльності або не мають такого статусу), що не є платниками таких грошових зобов`язань.
У відповідності до п.164.1 ст.164 ПК України,  базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.
Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням  п.164.6  цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.
Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до  п.177.2  ст.177  та  п.178.3  ст.178  цього  Кодексу.
Згідно пп.164.2.4 п.164.2 ст.164 ПК України,  до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються частина доходів від операцій з майном, розмір якої визначається згідно з положеннями  ст.172-173  цього Кодексу.
При цьому, порядок оподаткування операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомого майна регламентований  ст.172 ПК України.
Так, у відповідності до п.172.1 ст.172 ПК України  дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи об`єкт незавершеного будівництва таких об`єктів, земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної  ст.121  ЗК України  залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується.
Умова щодо перебування такого майна у власності платника податку понад три роки не розповсюджується на майно, отримане таким платником у спадщину.
Дохід від відчуження господарсько-побутових споруд, що розташовані на одній ділянці з житловим або садовим (дачним) будинком та продаються разом з ним, для цілей оподаткування окремо не визначається.
Згідно з абз.1 п.172.3  п.172.3 ст.172 ПК України, дохід від продажу об`єкта нерухомості визначається виходячи з ціни, зазначеної в договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого об`єкта, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до закону, та зареєстрованої в єдиній базі даних звітів про оцінку.
Приписами п.172.5, 172.8  ст.172 ПК України визначено, що сума податку визначається та самостійно сплачується через банківські установи:
а) особою, яка продає або обмінює з іншою фізичною особою нерухомість, - до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, міни;
б) особою, у власності якої перебував об`єкт нерухомості, відчужений за рішенням суду про зміну власника та перехід права власності на таке майно. Фізична особа зобов`язана відобразити доход від такого відчуження у річній податковій декларації.
Для цілей цієї статті під продажем розуміється будь-який перехід права власності на об`єкти нерухомості, крім їх успадкування та дарування.
Положеннями п.172.4 ст.172 ПК України  встановлено, що під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності електронної довідки про оціночну вартість такого об`єкта нерухомості або звіту про оцінку, зареєстрованого відповідно до п.172.3 цієї статті, та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору і вносить до Єдиної бази інформацію про ціну договору купівлі-продажу.
Нотаріус щокварталу в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку, подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про посвідчені ним протягом звітного кварталу договори купівлі-продажу (міни) між фізичними особами, включаючи інформацію про ціну таких договорів та розмір сплаченого податку у розрізі кожного договору.
При цьому, особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників регулюються цивільним законодавством.
Так, у відповідності до ч.2  ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ч.2  ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.2  ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно з ч.1  ст.346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Водночас, відповідно до ч.1  ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Згідно з ч.3,4  ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Положеннями ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1.07.2004р. за №1952-IV  регулюються відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.
Так, згідно із п.1 ч.1  ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,  державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 19.05.2020р. по справі за №916/1608/18 зроблено висновок, що судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Таке рішення є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем з урахуванням приписів  ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до укладеного договору купівлі-продажу від 28.04.2020р., позивачем відчужено 1/2  частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належить продавцю на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 13.04.2020р. у справі №522/12362/18, провадження №22-ц/813/1419/20 (а.с.11-20).
При цьому, право власності за позивачем на вищевказану квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 15.04.2020р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2071155551101, номер запису про право власності: 36289268, підстава для державної реєстрації права власності вказано -  постанова Одеського апеляційного суду від 13.04.2020р. у справі №522/12362/18, провадження №22-ц/813/1419/20, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.21).
Апеляційний суд звертає увагу на те, що для використання права на не оподаткування доходу отриманого від продажу майна, необхідним є дотримання двох умов: здійснення продажу не частіше одного разу протягом звітного податкового періоду та перебування такого майна у власності платника податку понад три роки.
При вирішенні справи за №522/12362/18 судом було встановлено, що квартира  за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя. Тобто, зазначена квартира була спільною власністю двох осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.
Аналізуючи вищевказане, судова колегія вважає, що оскільки державну реєстрацію права власності на  1/2  частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 проведено 15.04.2020р., то відповідач правомірно дійшов висновку, що вимоги п.172.1  ст.172 ПК України  в частині звільнення від оподаткування податком на доходи фізичних осіб на позивача не поширюються, оскільки позивачем не дотримано умови щодо перебування такого майна у власності платника податку понад три роки.
Що стосується посилань апелянта на те, що 8.06.2007р. (з моменту її придбання спільно з його колишньою дружиною ОСОБА_3 ) він набув права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку із чим він в силу п.172.1  ст.172 ПК України звільнений від сплати спірного податку, то судова колегія вважає такі посилання необґрунтованими та помилковими, виходячи з наступного.
Так, приписами ч.1,2 ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Положеннями ст.63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
У відповідності до ст.268 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Як вбачається із матеріалів справи, що з 29.01.1997р. по 13.02.2018р. ОСОБА_1 перебував у шлюбних відносинах з ОСОБА_3 ..  8.06.2007р. ОСОБА_3 було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстровано право власності за ОСОБА_3 (а.с.22-23).
Під час апеляційного розгляду, представник позивача зазначав, що ОСОБА_1 надавав згоду на придбання вказаної квартири. Проте, належних письмових доказів, які б підтверджували чи спростовували вказане, позивачем та його представником до суду апеляційної інстанції надано не було. 
Крім того, судова колегія зазначає, що під час апеляційного розгляду представником позивача не підтверджено також, наявність запису в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно про те, що майно (спірна квартира) є спільною сумісною власністю подружжя.
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин у їх сукупності, судова колегія зазначає, що 8.06.2007р. ОСОБА_1 набув права спільної часткової власності на вказану квартиру одночасно та спільно з ОСОБА_3 та вказане квартира була спільною сумісною власністю подружжя.
13.02.2018р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, вказане підтверджується матеріалами справи та самим позивачем.
В подальшому, ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, в якому просив поділити спільну сумісну власність, зокрема, просив поділити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в рівних частках між ним та колишньою дружиною. Так, постановою Одеського апеляційного суду від 13.04.2020р. у справі за №522/12362/18, було визнано, зокрема, за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до ч.1,2 ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Судова колегія звертає увагу на те, що за правилами ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Згідно ч.3 ст.364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Аналізуючи вищевказане, апеляційний суд зазначає, що після визначення часток у праві власності на спільне майно у кожного із подружжя виникає нове право - на певну частку у праві спільної часткової власності. Тобто, право спільної сумісної власності, що належало кожному з подружжя, перетворюється на нове право на частку у спільному майні.
Враховуючи вказане, судова колегія зазнає, що з моменту прийняття Одеським апеляційним судом рішення у справі за №522/12362/18 та виділення кожному із подружжя частки у спільній сумісній власності, у позивача припинилося право спільної сумісної власності на вищезазначену квартиру.
При цьому, судова колегія зазначає, що момент виникнення права кожного з подружжя на частку у праві власності визначається з дня державної реєстрації такої частки нерухомого майна за кожним із подружжя.
Як вбачається  із матеріалів справи, що з 15.04.2020р. (з моменту держаної реєстрації нерухомого майна) ОСОБА_1 набув права власності на 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
Тобто, апеляційний суд звертає увагу на те, що 15.04.2020р. ОСОБА_1 набув права власності на нове нерухоме майно, і яке в подальшому 28.04.2020р. реалізував покупцю ОСОБА_2 , а тому, позивач під час реалізації зазначеного майна повинен був сплатити відповідний податок, оскільки ним не дотримано умови щодо перебування такого майна у власності понад три роки.
Враховуючи вищевказане, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , оскільки податковий орган правомірно дійшов висновку, що вимоги п.172.1  ст.172 ПК України  в частині звільнення від оподаткування податком на доходи фізичних осіб на позивача не поширюються, оскільки позивачем не дотримано умови щодо перебування такого майна у власності платника податку понад три роки.
          В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. 
          За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,316 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
          Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021р. – залишити без змін.
          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
                                                            Повний текст судового рішення виготовлено 14 грудня 2021р.

                    Головуючий:                                                                      Ю.М. Градовський  
                                                                          
                       Судді:                                                                                   А.В. Крусян                    
      
                                                                                                   О.В. Яковлєв