ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 жовтня 2021 року                                                                                      Справа № 903/338/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Крейбух О.Г., суддя Саврій В.А. ,  суддя Коломис В.В. 

без виклику (повідомлення) учасників справи
розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Волинської області, ухвалене 12.07.2021, повне рішення складено 16.07.2021, у справі № 903/338/21 
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"
до відповідачів:
1) Приватного підприємства "Луцьк Віт Сервіс"
2) ОСОБА_1 
про стягнення 189840 грн 44 коп.

          В травні 2021 Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Господарського суду Волинської області із позовом до Приватного підприємства «Луцьк Віт Сервіс» та ОСОБА_1 про стягнення 189840,44 грн заборгованості за Договором №б/н  від 07.12.2016 банківського обслуговування, з яких: 123509,78 грн - заборгованість за кредитом, 49228,86 грн заборгованості за відсотками з користування кредитом, 14599,15 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 18.05.2018 по 07.09.2018, 2502,65 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом.
          В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ПП  «Луцьк Віт Сервіс» 07.12.2016 було підписано Заяву про відкриття поточного рахунку. Згідно з цією Заявою відповідач-1 приєднався до «Умов та правил надання банківських послуг», тарифів Банку, що розміщені в мережі Інтернет, які разом із Заявою складають Договір банківського обслуговування № б/н від 07.12.2016 та взяв на себе зобов`язання виконувати умови Договору.  26.12.2016 між позивачем та відповідачем 2 ОСОБА_1 було укладено Договір поруки №P1482751677895264343, предметом якого є надання поруки відповідачем-2 за виконання зобов`язань відповідача-1, які випливають з Кредитного договору. В порушення умов Кредитного договору відповідач-1 не повернув кредитні кошти, у передбачений договором термін та не сплатив інших платежів,  передбачених кредитним договором.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 12.07.2021 у справі № 903/338/21, у позові Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до відповідача-1 Приватного підприємства «Луцьк Віт Сервіс», відповідача-2 ОСОБА_1 про стягнення 189840,44 грн - відмовлено.
Постановляючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновків про те, що позивачем належними засобами доказування не доведено підстав для нарахування заявленої до стягнення заборгованості по процентам, пені та комісії за користування кредитом. Окрім того банком не було доведено належними та допустимими доказами факту порушення відповідачем зобов`язання по поверненню кредитних коштів в порядку визначеному приписами  ч. 2   ст. 530 ЦК України, у зв`язку із чим суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу заявлені передчасно /а.с. 152-155/.
Позивач АТ КБ «Приватбанк», не погоджуючись з ухваленим рішенням, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить  рішення Господарського суду Волинської області від 12.07.2021 у справі № 903/338/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує:
- відповідно до розділу Умов 3.2.1.4, яким затверджений порядок розрахунків, за користування кредитом в період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку Клієнта при закритті банківського дня Клієнт виплачує відсотки, виходячи з відсоткової ставки, розмір якої залежить від строку користування кредитом (диференційована відсоткова ставка);
- у випадку порушення Клієнтом, на якого поширюються дії п.3.2.1.8 (Програма Кредитні канікули), будь-якого з грошових зобов`язань та при реалізації права Банку на встановлення іншого строку повернення коштів, передбаченого Умовами і правилами надання банківських послуг (п. 3.2.1.1.8), Клієнт сплачує Банку пеню у розмірі 56 % річних від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється починаючи з дня, що йде за днем порушення зобов`язань. При цьому відсотки за користування кредитом і комісія не нараховуються та не сплачуються;
- відповідач належним чином свої зобов`язання за Кредитним Договором не виконав, доказів належного виконання зобов`язань відповідачем матеріали справи не містять, розрахунок заборгованості не спростовано, а тому позовні вимоги Банку є обґрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі;
- чинним законодавством України не передбачена заборона звертатись з позовом до суду у випадку порушень договірних зобов`язань контрагентом без попереднього пред`явлення претензії, навіть якщо такий обов`язок прямо передбачений договором;
- обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом;
- не направлення повідомлення кредитором не може свідчити про відсутність порушення його прав, а як наслідок, кредитор може вимагати їх захисту безпосередньо в судовому порядку - виконати боржником обов`язок з дострокового повернення кредиту.
Таким чином, на думку скаржника, суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового розгляду, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно є підставою для скасування оскаржуваного рішення від 12.07.2021 у справі № 903/338/21.
Згідно з ч. 1   ст. 247 ГПК України   у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.
Частиною 13   ст. 8 ГПК України   визначено,   що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно   до п. 1 ч. 5   ст. 12 ГПК України   для цілей цього   Кодексу   малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною 1   ст. 270 ГПК України   встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного   провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Частиною 10   ст. 270 ГПК України   встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають   розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,   розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься   до малозначних справ в розумінні   ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.08.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ КБ «Приватбанк» на рішення Господарського суду Волинської області від 12.07.2021 у справі № 903/338/21; розгляд апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» ухвалено здійснювати без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
14.09.2021 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від ПП «Луцьк Віт Сервіс» та ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№ 6997/21), в якому відповідачі заперечують проти апеляційної скарги, просять оскаржуване рішення Господарського суду Волинської області від 12.07.2021 у справі № 903/338/21 залишити в силі. 
Статтею 269 ГПК України   встановлено, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, суд
ВСТАНОВИВ:
07.12.2016 ПП «Луцьк Віт Сервіс» підписало заяву про відкриття рахунку та заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг (надалі-заява) ПАТ КБ «Приватбанк»  /а.с. 17/.
Із змісту заяви вбачається, що ПП «Луцьк Віт Сервіс" висловлює свою згоду з  Умовами та Правилами надання банківських послуг (знаходяться на сайті банку www.pb.ua). Тарифами банку, які разом зі справжньою заявою складають договір банківського обслуговування (надалі - Договір) та взяло на себе зобов`язання виконувати умови договору.
Пунктом 3.2.1.1.1, 3.2.1.1.3 Умов і правил надання банківських послуг, витяг з яких додано позивачем до позовної заяви, визначено, що кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення оборотних коштів та здійснення поточних платежів клієнта, в межах кредитного ліміту. Про розмір ліміту банк повідомляє клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку банка та клієнта. Кредит надається в обмін на зобов`язання клієнта щодо його повернення, сплати відсотків та винагороди.
На підставі заяви на відкриття рахунку ПП «Луцьк Віт Сервіс» було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 та надано кредитний ліміт у розмірі 130000 грн /а.с. на звороті 17/.
26.12.2016 між ПАТ КБ «Приватбанк (Кредитор) та ОСОБА_1 (Поручитель) було укладено договір поруки № Р1482751677695264343, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ПП «Луцьк Віт Сервіс» зобов`язань за угодами приєднання до:
1.1.1. розділу 3.2.1. «Кредитний ліміт» Умов та Правил надання банківських послуг (далі-Угода-1) по сплаті:
а) процентної ставки за користування кредитом: за період користування кредитом згідно п. 3.2.1.4.1.2. «Угоди 1» - 29% річних для договорів забезпечених порукою, 34% річних для договорів незабезпечених порукою;
- за період користування кредитом згідно п. 3.2.1.4.1.3. «Угоди 1»- 58% річних для договорів забезпечених порукою, 68% річних для договорів незабезпечених порукою;
б) комісійної винагороди згідно п. 3.2.1.1.17. «Угоди I» в розмірі 3% від суми перерахувань:
в) винагороди за використання ліміту відповідно до п. 3.2.1.4.4. «Угоди 1» 1-го числа кожного місяця у розмірі 0,9% від суми максимального сальдо кредиту, що існувало на кінець банківського дня за попередній місяць;
г) кредиту в розмірі 10000,00грн;
- 1.1.2. розділу 3.2.2. «Кредит за послугою «Гарантовані платежі» Умов та Правил надання банківських послуг (далі-Угода-2) по сплаті:
а) процентної ставки за користування кредитом за період користування кредитом згідно п. 3.2.2.2. «Угоди 2»- 64% річних;
б) винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодовувати збитки у відповідності порядку та строки, визначені в «Угоді 2»;
в) кредиту в розмірі 10000,00 грн /а.с. 91/.
Відповідно до довідки позивача N 61207VO25S0D5 від 16.04.2021 про розміри встановлених кредитних лімітів ПП «Луцьк Віт Сервіс» з 07.12.2016 по 11.01.2018 неодноразово встановлювались та змінювались кредитні ліміти на поточний рахунок № НОМЕР_1 : 07.12.2016 - 0 грн; 27.12.2016 - 10000 грн.; 30.12.2016 - 100000 грн; 01.02.2017 - 85000 грн; 15.02.2017 - 0 грн; 13.10.2017 - 10000 грн; 11.01.2018 - 130000 грн /а.с. 36/.
На  підтвердження наявності заборгованості ПП «Луцьк Віт Сервіс» позивач надав розрахунок заборгованості за договором б/н від 07.12.2016 станом на 08.04.2021 та банківські виписки по рахунку за період з 07.12.2016 по 08.04.2021 /а.с. 37-90/.
Позивач вказує, що в зв`язку з порушенням зобов`язань за договором б/н від 07.12.2016 ПП «Луцьк Віт Сервіс» станом на 08.04.2021 має заборгованість в сумі 263815,14 грн, в тому числі: 123509,78 грн заборгованість за кредитом, 49228,86 грн заборгованість за відсотками з користування кредитом, 14599,15 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 18.05.2018 по 07.09.2018, 2502,65 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом кредиту.
Крім того, АТ КБ «Приватбанк» надав акт-звірки № б/н та без дати, у якому зазначено про його направлення на адресу ПП «Луцьк Віт Сервіс» та вказано про наявність заборгованості на загальну суму 189840,44 грн. Вказаний акт-звірки підписано лише представником АТ КБ «Приватбанк». Доказів направлення цього акту-звірки на адресу відповідача 1 позивач суду не надав.
Поскільки позичальником ПП «Луцьк Віт Сервіс» зобов`язання за Договором б/н від 07.12.2016 належним чином не виконувалися, позивач звернувся із цим позовом до Господарського суду Волинської області.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України,   правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. 626, 628 ЦК України,   договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України   встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені  законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Приписами ст. 526 ЦК України, з якими кореспондуються положення ст. 193 ГК України, встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Звертаючись із позовом у справі, позивач на підтвердження своїх доводів в частині стягнення основної заборгованості та штрафних санкції, крім самого розрахунку кредитної заборгованості посилається на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який надав до суду і який за його доводами був розміщениий на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємну частину Договору б/н від 07.12.2016 /а.с. 18-34/.
За змістом  ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
З заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг  вбачається, що Умови та Правила надання  банківських послуг розміщені на офіційному сайті АТ КБ «Приватбанк», всі клієнти повинні ознайомлюватись з відповідними змінами /а.с. 17/.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, останній має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Отже з огляду на зміст ст. 634 ЦК України, Умов та Правил надання банківських послуг       можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом   ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із ч.1 ст. 1050 ЦК України,      якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до   ст. 625 цього Кодексу.
Таким   чином, у разі укладення кредитного договору плата за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договором (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Судом встановлено і не спростовано позивачем, що   в заяві відповідача-1 про відкриття поточного рахунку, процентна ставка за користування кредитними коштами не зазначена та не вказано термін повернення кредиту.
Крім того, у вищезгаданій заяві відсутні умови встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та їх визначеного розміру.
Разом з тим, колегія суддів відзначає, що матеріали справи не містять належного підтвердження, що саме до поданої позивачем редакції «Умов та Правил надання банківських послуг» приєднався відповідач та погодився на умови, які вони містять. При цьому, роздруківка із сайту позивача не приймається судом у якості належного доказу, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити, і вносила відповідні зміни в Умови.
В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про погодження сторонами в письмовій формі ціни договору, яка встановлена у вигляді   сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальності (штрафу, пені).
Наданий   позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника про відкриття   поточного   рахунку.
Отже Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, який розміщені на сайті:://privatbank.ua   та не містять підпису відповідача-1, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 07.12.2016 шляхом підписання заяви-анкети.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, розмір комісії за користування кредитом, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Вищезазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.
За наведеного, позовні вимоги про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 49228,86 грн, пені в розмірі 14599,15 грн та комісії за користування кредитом в розмірі 2502,65 грн, є такими, що не підлягають до задоволення.
Щодо суми основного боргу, судова колегія зазначає, що матеріалами справи підтверджено фактичне отримання відповідачем-1 грошові кошти у розмірі 123509,78 грн (довідка про розміри встановлених кредитних лімітів      № 61207VO25S0D5 від 16.04.2021 та виписка про рух коштів з рахунку відповідача -1), проте доказів повернення відповідачем-1 кредитних коштів позивачу матеріали справи не містять.
Зі змісту заяви   про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 07.12.2016 не вбачається, що сторони при укладанні Договору погодили строк повернення кредитних коштів.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Разом з тим, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено про те, що позивачем не надано доказів направлення відповідачу в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України   вимоги про повернення наданих кредитних коштів.
За таких обставин, судова колегія доходить висновку про передчасність заявлених банком вимог про стягнення з відповідача 123509,78 грн заборгованості, оскільки строк виконання зобов`язання ще не настав.
Щодо поданого позивачем акту-звірки станом на 08.04.2021, підписаного лише представником ПриватБанку та не направленого на адресу відповідача-1, колегія суддів зазначає наступне.
Акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак це відбувається, за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами      та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату.   Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб,   які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання,   означає відсутність   у   акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості   (правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17).
Отже підписаний в односторонньому порядку представником позивача акт, який не був направлений його контрагенту, в будь-якому випадку  не є доказом в розумінні   ст. 73 ГПК України, який підтверджує наявність вимог позивача щодо сплати заборгованості відповідачем за кредитним Договором б/н від 07.12.2016 у розмірі повернення кредитних коштів в сумі 123509,78   грн.
Щодо заперечень позивача стосовно того, що чинним законодавством не передбачено обов`язковості умов досудового врегулювання спору, а тому позивач не обмежується скористатись своїм правом на безпосереднє звернення із позовом до суду за захистом порушених чи оспорюваних прав та інтересів.
Досудове врегулювання спору слід вважати обов`язковим лише у випадках визначених (передбачених) договором або Законом, проте процедура досудового врегулювання спору між сторонами та порядок, встановлений положеннями ч. 2 ст. 530 ЦК України щодо визначення строку (часу) з якого періоду у боржника виникає обов`язок виконання свого договірного зобов`язання перед кредитором, врегульовані різними інститутами правового регулювання, а тому останні не слід ототожнювати, як про це зазначає позивач.
Інші заперечення АТ КБ «Приватбанк», викладені у апеляційній скарзі, не спростовують вищенаведених судових висновків, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення та відхиляються як необґрунтовані.
Крім того, виходячи зі змісту умов договору поруки №Р1482751677695264343 від 26.12.2016 його предмет визначено, як надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ПП «Луцьк Віт Сервіс» зобов`язань за угодами приєднання до розділу 3.2.1 «Кредитний ліміт» Умов та правил надання банківських послуг  та приєднання до розділу 3.2.2. «Кредит за послугою «Гарантовані платежі» Умов та правил надання банківських послуг. Проте із вказаного договору поруки неможливо встановити, яке ж саме основне зобов`язання забезпечене порукою, оскільки у наданому позивачем договорі поруки не вказано правочин, який як основне зобов`язання забезпечується порукою, ані поточний рахунок на який надається послуга кредитний ліміт. Лише визначено особу ПП «Луцьк Віт Сервіс», первинні зобов`язання якої забезпечені порукою.
Такий висновок відображений в постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №922/2913/18.
Окрім того Твердий В.І., як поручитель, не надавав згоду у будь-якій письмовій формі на збільшення кредитного ліміту ПП «Луцьк Віт Сервіс» з 10000 грн до 130 000 грн, а відповідно на збільшення обсягу своєї відповідальності, та не укладав будь-яких додаткових угод до Договору поруки щодо збільшення такого кредитного ліміту.
Отже установивши, що кредитний ліміт за кредитними зобов`язаннями боржника збільшено без погодження з поручителем, відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 спірної суми, оскільки порука за Договором є припиненою в силу положень частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Правовий висновок щодо застосування положень ч.1 ст. 559 ЦК України (у відповідній редакції) викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 910/13109/18. 
Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо відсутності правових підстав для стягнення заявленої позивачем заборгованості за кредитом, процентами користування кредитом, комісії за користування кредитом та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за Договором.
Відповідно до ст.74,   76 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до п.1 част.1   ст.275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з   ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що скаржник не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог та заперечень. Рішення Господарського суду Волинської області від 12.07.2021 у справі № 903/338/21 ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.
На підставі   ст.129 ГПК України   судовий збір за подання позову та апеляційної скарги покладається на позивача.
Керуючись ст.   269,   270,   271,   275,   276,   281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
                           
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Господарського суду Волинської області від 12.07.2021 у справі № 903/338/21   - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Волинської області від 12.07.2021 у справі № 903/338/21      - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Справу № 903/338/21      повернути      Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "21" жовтня 2021 р.

Головуючий  суддя                                                                      Крейбух О.Г. 

Суддя                                                                                              Саврій В.А.  

Суддя                                                                                              Коломис В.В.