ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7921/21 Справа № 199/8088/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
при секретарі — Панасенко С.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 червня 2021 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , третя особа — Четверта дніпровська державна нотаріальна контора про усунення від права спадкування, –

ВСТАНОВИЛА:

       У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина – ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина. 
       За життя ОСОБА_3 заповіту не складала, а спадкоємцями першої черги є позивач ОСОБА_1 та відповідач по справі – ОСОБА_2 .
       У квітні 2019 року позивач отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, при цьому, посилається на те, що однією з причин такої відмови є той факт, що відповідач викрав у нього всі документи та через невстановлену особу намагався зареєструвати все спадкове майно на себе.
       Вважає, що ОСОБА_2 має бути усунений від права на спадкування, оскільки за життя своєї матері ОСОБА_3 , яка через похилий вік та тяжку хворобу була у безпорадному стані, ухилявся від надання їй допомоги. 
       Також ОСОБА_1 зазначив, що вина відповідача, яка виразилася в ухиленні від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю полягає, зокрема, у тому, що ОСОБА_2 є дієздатним, не хворів, мав матеріальний дохід, усвідомлював свій обов`язок, мав можливість провідувати матір, підтримувати її морально, допомагати матеріально, утім, не вчиняв жодних необхідних дій. 
       На підставі викладеного, просив суд усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті своєї матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.1-5).
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Четверта дніпровська державна нотаріальна контора про усунення від права спадкування.
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
        ОСОБА_2 подав до суду письмові пояснення по справі, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.
       Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду — без змін, з огляду на таке.
       Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 , актовий запис №1686 (а.с.9).
        ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_2 , актовий запис №198 (а.с.10).
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_3 , актовий запис №1645 (а.с.11).
       Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме: домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
       Згідно спадкової справи №435/2008, заведеної 05 квітня 2008 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Писарєвою Н.С., після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявами про прийняття спадщини до державного нотаріуса звернулися чоловік померлої ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 . Разом з тим, свідоцтво про право на спадщину за законом не видавалося (а.с.33-70).
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належним чином не доведено перебування ОСОБА_3 у безпорадному стані та не надано доказів хвороби останньої, тоді як сам факт хвороби та похилий вік не свідчить про безпомічність спадкодавця, її неспроможність фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя та потреби в допомозі саме від відповідача, а тому дійшов до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
       Як передбачено ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом чи за законом.
       Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
       Згідно з ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
       Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.
       Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
       Відповідно до статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
       Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , як і у тому числі в своїй позовній заяві, посилається на те, що  ОСОБА_2 має бути усунений від права на спадкування, оскільки за життя своєї матері ОСОБА_3 , яка через похилий вік та тяжку хворобу була у безпорадному стані, ухилявся від надання їй допомоги, а тому судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні його позовних вимог.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.
       Позбавлення особи права на спадкування - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.
       Згідно вимог ч.ч. 5,6 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
       Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.
       Тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
       Предметом доказування у даному випадку є як встановлення факту ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. При цьому, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто, ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. 
       Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. 
       Підставою для усунення спадкоємця від права на спадкування може бути лише наявність вказаних обставин у їх сукупності, а саме: 
       - ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання,
       - перебування спадкодавця в безпорадному стані,
       - потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
       Так, під безпорадним станом необхідно розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку із чим, ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
       У постановах Верховного Суду, зокрема, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження №61-1302св18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження №61-15926св18) зроблено висновок, що «ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто, ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій». 
       Водночас, КЦС ВС вказав, що безпорадний стан необхідно доказувати відповідними записами в медичних документах, оскільки, пояснень позивача та показань свідків для цього недостатньо. Також суд повинен з`ясувати чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу. 
       Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції були допитані свідки з боку сторони позивача: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
       Також судом було задоволено клопотання відповідача про виклик та допит свідків, а саме: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
       Проте, посилання позивача ОСОБА_1 на те, що саме він особисто забезпечував матеріальні умови життя померлої належними доказами не було підтверджено.
       Належних та допустимих доказів, які б підтверджували безпорадний стан та потребу спадкодавця ОСОБА_3 в постійній допомозі будь-кого зі сторонніх осіб, в тому числі відповідача, матеріали даної справи не містять.
       Доказів того, що ОСОБА_3 зверталася за допомогою до сина – відповідача у справі ОСОБА_2 , а останній умисно ухилявся від надання такої допомоги, ні до суду першої ні до апеляційної інстанції позивачем не надано. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що у суді першої інстанції, при розгляді даного спору по суті, сторони визнали, що майже до самої смерті ОСОБА_3 самостійно себе обслуговувала і лише останній тиждень життя була лежачою.
       Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, зокрема, що після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме: домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , спадкоємцями якої є чоловік ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 , при цьому, ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої позовні вимоги про усунення від права спадкування тим, що його дружина дуже хворіла, потребувала стороннього догляду та розраховувала на допомогу сина, не довів належними, допустимими та достовірними доказами факт ухилення відповідача від надання матері допомоги при можливості надання такої, її перебування в безпорадному стані та потребу в допомозі саме ОСОБА_2 , а тому, колегія суддів приходить до висновку про правомірність такої відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 червня 2021 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова