22-ц/804/2336/21 
                                                                                263/8173/19 
                                               
                                                                                  Єдиний унікальний номер 263/8173/19
                                                                                   Номер провадження 22-ц/804/2336/21                          

                                                               П О С Т А Н О В А 
                                                           ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

  01 грудня 2021 року                                                                                            м. Маріуполь 

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді    Мальцевої Є.Є.,  суддів Баркова В.М., Лопатіної М.Ю., 
секретар судового засідання  Вороніна М.М., 
учасники  справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , 
позивач - ОСОБА_2 , 
позивач – ОСОБА_3 , 
позивач - ОСОБА_4 ,
відповідач –  Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ КОЛЕКТ», 
відповідач – ОСОБА_5 ,
третя особа - Акціонерне товариство «УКРСИББАНК»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» на рішення  Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 червня 2021 року, в складі судді Шевченко О.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ КОЛЕКТ», ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Акціонерне товариство «УКРСИББАНК», про визнання договору іпотеки та договору споживчого кредиту недійсними, 

                                                                  В С Т А Н О В И В:

03.06.2019 року до суду  звернулися  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4   з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ КОЛЕКТ» (ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ»), ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Акціонерне товариство «УКРСИББАНК» (АТ «УКРСИББАНК»), про визнання договору іпотеки недійсним.
А 26.01.2021 року позивачі звернулися до суду з позовом  про визнання договору споживчого кредиту недійсним.
В обґрунтування позовної заяви зазначили, що 16 березня 2007 року між Акціонерним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 був укладений договір споживчого кредиту №11129145000, відповідно до якого банк надав ОСОБА_5 кредит у сумі 50000,00 доларів США, що на день укладення договору за офіційним курсом НБУ становило 252500 гривень. У забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору між Акціонерним інноваційним банком «УкрСибанк» з однієї сторони та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з іншої сторони був укладений договір іпотеки від 16 березня 2007 року, відповідно до якого предметом іпотеки зазначено квартиру АДРЕСА_1 , яка належить позивачам. Вироком Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 08 травня 2014 року ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2, 3, 4 ст.190 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років. Вироком встановлено, що 16.03.2007 року ОСОБА_5 в денний час умисно, повторно, з корисливих мотивів, переслідуючи мету незаконного заволодіння чужим майном, шляхом обману і зловживання довірою, скориставшись тим, що ОСОБА_1 знає його тривалий період часу і довіряє йому, під приводом позики грошових коштів, для розвитку туристичного бізнесу фірми «Інтертревел-91», що належить йому, з наміром неповернення боргу, приховавши від ОСОБА_1 свою неплатоспроможність, знаходячись в приміщенні АКІБ «Укрсиббанк», розташованого у будинку АДРЕСА_2 , згідно договору про надання споживчого кредиту №11129145000 від 16.03.2007 року, укладеного на підставі договору іпотеки від 16.03.2007 року, на майно ОСОБА_1 , а саме квартиру АДРЕСА_1 , заволодів грошовими коштами в сумі 50000,00 доларів США. При цьому ОСОБА_5 не зробив ніяких заходів, спрямованих на погашення вказаної суми, а також на розвиток туристичного бізнесу фірми, що належить йому, а розпорядився отриманими грошовими коштами в своїх особистих цілях. Таким чином, ОСОБА_5 навмисно ввів в оману позивачів стосовно правової природи договору іпотеки, оскільки, враховуючи вищезазначені обставини, а саме відсутність наміру ОСОБА_5 повертати кредит,   фактично позивачами було укладено не договір іпотеки, а відчужено квартиру. ОСОБА_5 при укладенні договору замовчав існування обставин, які б могли перешкодити вчиненню правочину, а саме те, що грошові кошти він отримував не для розвитку бізнесу, та віддавати їх банку не збирався. Як встановлено у  вироку суду кримінальній справі щодо нього,  йому було достовірно відомо, що позивачі втратять квартиру, яку передали в іпотеку. У зв`язку із тим, що сам по собі договір іпотеки не може існувати, а укладається з метою забезпечення належного виконання сторонами основного зобов`язання - кредитного договору, то позивачі просили суд визнати недійсним договори споживчого кредиту та іпотеки, як такі, що  укладені під впливом обману з боку ОСОБА_5 ..
Ухвалою від 05 листопада 2019 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача – Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей Колект».
Ухвалою від 10 грудня 2019 року замінено неналежного відповідача з АТ`Укрсиббанк» на належного – ТОВ «Кей Колект», та залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог АТ «Укрсиббанк».

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ТОВ «Кей Коллект», ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: АТ «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки недійсним  - задоволено.
Визнано договір про надання споживчого кредиту № 11129145000 від 16.03.2007 р. та договору іпотеки від 16 березня 2007 року, зареєстрований в реєстрі приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Никоненко Т.В. під № 1133,  недійсним.
Стягнуто з ТОВ «Кей Коллект», ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,  ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Представник третьої особи АТ «УкрСиббанк»  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові у повному обсязі.  
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що кредитний договір було визнано  недійсним на підставі ст. 230 ЦК України (як такий, що укладений внаслідок обману), договір іпотеки визнано недійсним на підставі ч.2 ст. 548 ЦК України (недійсність зобов`язання має наслідком недійсність правочину щодо забезпечення). При цьому  підставою для визнання недійсним договору іпотеки відповідно до позовної заяви  були посилання  позивачів  на ст. 230 ЦК України (укладений внаслідок омани).
Задовольняючи позовні  вимоги  з інших  (відмінних) від вказаних  у позовній заяві  підстав, суд таким чином позбавив апелянта можливості та його права надати заперечення проти викладених в оскаржуваному рішенні суд правових обґрунтувань.
Апелянт вважає  вказане рішення необґрунтованим та таким, що винесено внаслідок неправильного застосування  норма матеріального  (ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України) та процесуального права (ст. 82 ч.6 ЦК України).
Позивачі не є стороною кредитного договору, але оспорюють його. 
Позивачі, а також суд першої інстанції при ухваленні рішення, оманою вважали не умови договору, або будь-які певні дії відповідача ОСОБА_5 , що передували його укладенню, а той факт, що ОСОБА_5 , укладаючи договір, не мав наміру  виконувати його зобов`язання за ним, тобто підставою  для визнання недійсним  кредитного договору позивачі і суд першої інстанції  вважають факт невиконання  ОСОБА_5   зобов`язань за ним, єдиним доказом  чого є посилання  на вирок Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 08 травня 2014 року.
Крім того, апелянт вважає нічим не підтвердженим посилання суду як на преюдиціальні факти, що нібито встановлені вироком Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 травня 2014 року, а саме - факт введення в оману при укладенні кредитного договору саме ПАТ «УКРСИББАНК» з боку ОСОБА_5 .
Про факт введення в оману  АТ «УКРСИББАНК» у вказаному процесуальному документі взагалі не йдеться, банк не був потерпілою особою у вказаній кримінальній справі, цивільного позовну до обвинуваченого не подавав, банку нічого не було відомо про існування вказаної справи. 
Вказане свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 82 ч.6 ЦПК України та про невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело  до прийняття  неправильного по суті рішення.
Крім того, судом першої інстанції не було надано будь-якої правової оцінки свідченням потерпілого по вказаній кримінальній справі ОСОБА_1 , в яких він підтвердив, що протягом 2007-2008 років ОСОБА_5 сплачував банку кредит, і вказане відповідає дійсності: фактично ОСОБА_5 протягом строку дії кредитного договору було сплачено 7112,58 доларів США в рахунок погашення боргу за кредитом та 9083,81 доларів США в рахунок погашення боргу за відсотками. Аналогічні показання як в судовому засіданні, так і на досудовому слідстві дали всі інші  позивачі по справі, що розглядається. 

Позивач ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що апеляційну скаргу вважає необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки договір іпотеки та кредитний договір є нерозривно пов`язані між собою, та договір іпотеки не існує без кредитного договору, укладається на  забезпечення виконання кредитного договору і містить в собі суттєві умови кредитного договору.
Посилаючись на ч.6 ст. 82 ЦПК України, позивач у відзиві зазначив, що вироком Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 08 травня 2014 року встановлено, що ОСОБА_5 , укладаючи із банком договір  про надання споживчого кредиту від 16.03.2007 року, знав, що  поверне банку грошові кошти, отримані ним  за цим договором. При цьому, він також чітко розумів, що грошові кошти банк йому не  дасть    без передання банку нерухомого майна. Отже, фактично за рахунок  позивачів він планував отримати кредит і розрахуватися із банком за цим кредитом квартирою, що належить позивачам.
Відповідач ОСОБА_5 навмисно ввів позивачів в оману  стосовно правової природи  договору іпотеки, і тому внаслідок його дій фактично позивачі уклали із банком  не договір іпотеки, а здійснили відчуження своєї квартири. Звернувшись із проханням забезпечити його кредит квартирою позивачів, ОСОБА_5 замовчував існування обставин, які б могли перешкодити вчиненню даного правочину, а саме ту обставину, що грошові кошти він отримує не для розвитку свого бізнесу, а для своїх власних потреб і відавати їх банку не збирається.  
Виходячи з обставин, встановлених вищевказаним вироком суду, ОСОБА_5 , укладаючи із банком договір про надання споживчого кредиту, достовірно знав, що позивачі втратять квартиру, яку передали в іпотеку.
З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Також до Донецького апеляційного суду надійшло клопотання ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», в якому зазначено, що ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» повністю підтримує апеляційну скаргу АТ «Укрсиббанк» і просить задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі, справу розглянути за відсутності ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

Позивачі ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , представник відповідача ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» до судового засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином телефонограмами, що зареєстровані в журналі телефонограм Донецького апеляційного суду  за №№ 2557-2562.

Відповідач ОСОБА_5 до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином поштовим відправленням. 

Враховуючи  положення ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку учасників справи в судове засідання, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника АТ «УКРСИББАНК» Юрченко С.О., яка просила апеляційну скаргу задовольнити, позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Братченка О.В., позивача ОСОБА_4 , які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню. 

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Судом встановлено, що відповідно до договору про надання споживчого кредиту №11129145000 від 16 березня 2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 , банк надав ОСОБА_5 споживчий кредит у сумі 50000,00 доларів США, який останній зобов`язався повернути до 16 березня 2017 року.
Згідно з договором  від 16 березня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», позивачі передали в іпотеку чотирикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 з метою забезпечення зобов`язань ОСОБА_5 за кредитним договором №11129145000 від 16.03.2007 року.

Вироком Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 08 травня 2014 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2, 3, 4 ст.190 КК України та призначено покарання у вигляді у вигляді семи років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого.
Зазначеним вироком встановлено, що ОСОБА_5 16.03.2007 року, в денний час, умисно, повторно, з корисливих мотивів, переслідуючи мету незаконного заволодіння чужим майном, шляхом обману і зловживання довірою, скориставшись тим, що ОСОБА_1 знає його тривалий період часу і довіряє йому, під приводом позики грошових коштів, для розвитку туристичного бізнесу власної фірми «Інтертревел - 91», з наміром неповернення боргу, приховавши від ОСОБА_1 свою неплатоспроможність, знаходячись в приміщенні АКІБ «Укрсиббанк», розташованого в будинку АДРЕСА_2 , згідно  з договором про надання споживчого кредиту № 11129145000 від 16.03.2007 року, укладеного на підставі договору іпотеки від 16.03.2007 року, на майно ОСОБА_1 , а саме квартиру АДРЕСА_1 , заволодів грошовими коштами ОСОБА_1 в сумі 50000 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 16.03.2007 року склало 252500 гривень, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_1 матеріальний збиток на вищезгадану суму, що є особливо великим розміром. При цьому ОСОБА_5 не прийняв ніяких заходів, спрямованих на погашення кредиту, на розвиток туристичного бізнесу фірми, що належить йому, а розпорядився отриманими грошовими коштами в своїх особистих цілях.

Суд виходив з того, що вказані обставини не потребують доказування у відповідності до ч.6 ст. 82 ЦПК України, тому прийняв обставини, встановлені вироком суду як такі, що свідчать про наявність ознак обману. 

Відповідно до договору факторингу №1, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект»  одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення. Згідно  з витягом з переліку до договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 12.12.2011 року до переліку іпотекодавців віднесені позивачі   ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду, позивачі вказували на недійсність договорів іпотеки і кредиту, як укладених під впливом обману. При цьому вказували, що про обман свідчить навмисне введення ОСОБА_5 в оману як позивачів, так і банку, оскільки при укладенні цих договорів вони не знали, що кредит відповідач не буде повертати, і відповідно  квартира позивачів  в іпотеці  буде відчужена за борг ОСОБА_5 перед банком. 

Вирішуючи спір, суд  першої інстанції правильно врахував положення п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р.,  в якому вказано, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Суд першої інстанції виходив з того, що факт введення в оману ПАТ «Укрсиббанк» та позивачів з боку ОСОБА_5 підтверджується вироком Жовтневого районного суду міста  Маріуполя від 08.05.2014 р. Тому договір про надання споживчого кредиту № 11129145000 від 16.03.2007 року є недійсним. А оскільки відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення,  то й  договір іпотеки від 16 березня 2007 року є недійсним. 

Погодитися із таким висновком суду неможливо. 
У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».
Разом з тим,  підстав для визнання недійсним кредитного договору  від 16.03.2007 року, укладеного між ОСОБА_5 та АТ «УкрСиббанк», як укладеного під впливом обману, позивачами не наведено: ані обставин, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; той факт, їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; і що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Так, учасниками договору, зокрема банком,  договір кредиту не оспорювався. Більш того,  ОСОБА_5 певний час виконував зобов`язання за кредитом, погашав його, а саме в розмірі 7112,58 доларів США по кредиту і 9083,81 долар США за відсотками за користування кредитом, що не заперечував в апеляційному суді  позивач ОСОБА_1   (т.1 а.с.13,15). Що стосується твердження позивача про те, що це власно він погашав кредит замість ОСОБА_5 , щоб уникнути відповідальності по іпотеці внаслідок порушення кредитного договору, то такі обставини нічим не підтверджені об`єктивно. 
Отже, невиконання умов погашення кредиту ОСОБА_5 неможливо вважати обставиною, яка свідчить про наявність обману при укладенні такого договору, оскільки його дії неможливо розцінювати як введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Інших обставин на підтвердження обману з боку ОСОБА_5 як при укладенні кредитного договору, так і договору іпотеки, позивачами не вказано. Посилання на встановлення вироком суду наміру винної особи ОСОБА_5   не повертати кредитні кошти, і тим самим ошукати позивачів, неможливо прийняти як підставу для визнання угод недійсними. Так, суд під час розгляду кримінальної справи вирішує питання про наявність ознак кримінального порушення в діях особи, а не перевіряє певні обставини в контексті наявності  обману при укладенні правочину з точки зору цивільних правовідносин.  А обман або помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення (ст.ст.229,230 ЦК України).  Крім того, вищевказаним вироком суду у кримінальній справі було встановлено, що ОСОБА_5 заволодів грошовими коштами ОСОБА_1   в сумі 50000 доларів США, хоча він фактично отримав їх по договору кредиту в банку, а про факт введення в оману банку суд жодних обставин не встановлював, банк не був потерпілою особою  у кримінальній справі  стосовно ОСОБА_5 . 

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що договори кредиту та іпотеки є недійсними, як укладені під впливом обману, не ґрунтується на встановлених обставинах, суперечить вимогам закону.  

Згідно з ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, тому підлягає скасуванню з вищевикладених підстав, з ухваленням нового рішення про відмову в позові, оскільки вимоги позивачів не доведені і не  ґрунтуються на законі.  

У відповідності до положень ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи  справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на вказане витрати позивачів на оплату судового збору при зверненні до суду першої інстанції з позовною заявою залишаються без компенсації.  Третьою особою АТ «УКРСИББАНК» при подачі апеляційної скарги було сплачено судовий збір в розмірі 2305,20 грн (т.1 а.с.194).  У зв`язку із ухваленням нового рішення про  відмову в позові,  позивачі   повинні компенсувати  апелянту по  576,30  грн з кожного у відшкодування судових витрат. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382  ЦПК України, апеляційний суд 
                                                    П О С Т А Н О В И В:
   
Апеляційну  скаргу Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» - задовольнити. 
Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 червня 2021 року скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ КОЛЕКТ», ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Акціонерне товариство «УКРСИББАНК», про визнання договору іпотеки від 16 березня 2007 року про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1   та договору споживчого кредиту № 11129145000 від 16 березня 2007 року недійсними – відмовити.  
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» у відшкодування судових витрат по 576 (п`ятсот сімдесят шість) грн 30 коп з кожного. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складений 07 грудня  2021 року.

Судді:                                                                               Є.Є. Мальцева

                                                                                          В.М. Барков

                                                                                          М.Ю. Лопатіна