ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" вересня 2021 р.           Справа№ 910/7522/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Зубець  Л.П.
суддів:            Мартюк  А.І. 
          Алданової  С.О. 

секретар судового засідання: Пастернак О.С.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 28.09.2021 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Паливна компанія "Піт-Лейн"

на рішення          Господарського суду міста Києва
від                     19.07.2021 (повний текст складено - 21.07.2021) 
у справі          №910/7522/21 (суддя - Бондарчук В.В.)

за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна"
до                    Товариства з обмеженою відповідальністю "Паливна компанія
"Піт-Лейн"
про                    стягнення 1 482 020, 99 грн

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Люкс Країна» (надалі - ТОВ «Люкс Країна», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Паливна компанія «Піт-лейн» (надалі - ТОВ «Паливна компанія «Піт-лейн», відповідач, скаржник) про стягнення 1 482 020, 99 грн, а саме: 946 751, 60 грн - основного боргу, 295 089, 43 грн - пені, 67 881, 19 грн - 3% річних, 140 298, 77 грн - інфляційних втрат та 32 000, 00 грн - штрафу.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки нафтопродуктів №ЛК-ДТ-210920 від 21.09.2020 (надалі - Договір). 
Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що сторонами у Договорі не було погоджено строк здійснення відповідачем попередньої оплати, а тому останнім не порушено строку оплати за поставлений товар. Крім того, позивачем не направлено відповідачу рахунок-фактуру на оплату або вимоги про виконання зобов`язання, відповідно, у відповідача не виникло обов`язку щодо оплати поставленого товару.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №910/7522/21 позовні вимоги задоволено.
Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 946 751, 60 грн основного боргу, 295 089, 43 грн пені, 67 881, 19 грн 3% річних, 140 298, 77 грн інфляційних втрат, 32 000, 00 грн штрафу та 22 230, 32 грн судового збору. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матеріалами справи підтверджено наявність заборгованості відповідача перед позивачем за Договором, крім того, відповідачем не заперечується розмір неоплаченого товару, з огляду на що, суд дійшов висновку про порушення ТОВ «Паливна компанія «Піт-лейн» умов укладеного між сторонами Договору та положень ст. 526 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та ст. 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України).
При цьому, місцевим господарським судом не прийнято до уваги доводи відповідача про ненастання обов`язку з оплати поставленого товару, оскільки сторонами у п. 6.1. укладеного ними Договору погоджено, що оплата товару здійснюється на умовах попередньої оплати.
Крім того, судом першої інстанції при перевірці наданого позивачем розрахунку пені, 3% річних, інфляційних втрат та штрафу було встановлено, що позивачем допущено арифметичну помилку у визначенні розміру пені та 3% річних. Проте, оскільки розмір заявлених до стягнення сум не перевищує суми, обчисленої судом, позовні вимоги судом задоволено у повному обсязі. 
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач (скаржник) звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №910/7522/21 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір у розмірі        33 346,50 грн та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі      50 000,00 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судове рішення в оскаржуваній частині прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відтак, оскаржуване рішення у відповідній частині ухвалено із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не доведено, а судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не обґрунтовано того, що відповідачем порушено строк здійснення оплати за Договором, оскільки такий строк у Договорі не визначений. Так, скаржник зазначає, що застосовуючи положення ч. 1 ст. 692 ЦК України щодо дати виникнення зобов`язання із оплати, місцевий господарський суд припустився неправильного застосування норм матеріального права, оскільки вказана норма може застосовуватись лише у взаємозв`язку із ч. 1 ст. 693 ЦК України та ст. 530 ЦК України. 
Як зазначає скаржник, позивачем не доведено порушення відповідачем строку оплати, встановленого ст. 530 ЦК України, а також не надано суду першої інстанції доказів направлення відповідачу рахунків-фактури та доказів направлення вимоги про виконання зобов`язання за Договором, що вказує на відсутність у відповідача обов`язку з оплати товару. 
Окрім того, скаржник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зазначає, що останнім неправомірно було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, а саме рахунків на оплату, доказів їх направлення на адресу відповідача та доказів їх отримання.
Водночас, у тексті апеляційної скарги скаржником зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які останній очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції складає 100 000, 00 грн, які складаються із 50 000, 00 грн гонорару адвоката за надання професійної правничої допомоги, 33 346, 50 грн судового збору та 16 653, 50 грн витрат пов`язаних із витребуванням доказів та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду даної справи.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2021 апеляційну скаргу ТОВ «Паливна компанія «Піт-Лейн» передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя (суддя-доповідач) - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.
Судова колегія зазначає, що визначений за допомогою автоматизованої системи розподілу судової справи склад колегії суддів, є судом, встановленим законом, про що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, зокрема, у справі "Zand v. Austria", висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.08.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/7522/21 за апеляційною скаргою ТОВ «Паливна компанія «Піт-Лейн» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021, апеляційну скаргу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 28.09.2021.
Роз`яснено позивачу право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також встановлено сторонам строк для подання пояснень або заперечень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.
Позивач у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), скориставшись своїм правом, подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Паливна компанія «Піт-Лейн», у якому просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. 
Зокрема, у своєму відзиві позивач зазначає, що твердження відповідача про ненадання останньому рахунків-фактури на оплату товару спростовується матеріалами справи, які містять відповідні банківські виписки, за якими підтверджується здійснення відповідачем оплати поставленого товару. Окрім того, Актом звірки взаєморозрахунків станом за період з 01.02.2021 по 09.03.2021, який підписаний, зокрема, відповідачем, встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем станом на 09.03.2021 становить 946 751, 60 грн, що свідчить про визнання відповідачем вказаної суми заборгованості. Із посиланням на практику Верховного Суду позивач зазначає, що ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 614 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити товар. 
Враховуючи часткову оплату товару відповідачем за Договором, позивачем правомірно було нараховано відповідачу пеню, неустойку та 3% річних у відповідності до умов Договору та чинного законодавства, про що, відповідно, зазначено у оскаржуваному рішенні.
Також у своєму відзиві позивач заперечує проти тверджень скаржника щодо порушень судом першої інстанції норм процесуального права в частині відмови у задоволенні клопотання про витребування доказів, та зазначає, що місцевим господарським судом вказане питання вирішено у відповідності до норм процесуального права. 
Окрім того, позивачем у відзиві на апеляційну скаргу наведено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу та зазначено, що вартість послуг за надання адвокатом послуг із правничої допомоги у зв`язку із переглядом даної справи у суді апеляційної інстанції складає 28  000,00 грн.
27.09.2021 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли:
- клопотання відповідача про відкладення судового засідання у справі №910/7522/21, призначеного на 28.09.2021, обґрунтоване встановленням на всій території України з 23.09.2021 «жовтого» рівня епідемічної небезпеки поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, а також перебуванням генерального директора ТОВ «Паливна компанія «Піт-Лейн» на лікарняному, що унеможливлює укладення договору про надання правової допомоги із адвокатом для представництва інтересів відповідача у Північному апеляційному господарському суді.
- заява позивача про надання доказів про розмір судових витрат та розподіл судових витрат, у якій останній просить суд апеляційної інстанції залучити до матеріалів справи докази про розмір судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи та стягнути з позивача на користь позивача 28  000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката. 
У судове засідання 28.09.2021 з`явився представник позивача. Відповідач у судове засідання 28.09.2021 повноважних представників не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, інших заяв/клопотань до суду апеляційної інстанції не подавав. 
Так, у судовому засіданні 28.09.2021 представник позивача заперечував проти задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи. 
Розглянувши подане відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи, заслухавши думку представника позивача щодо вказаного клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову у його задоволенні, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.
Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. 
Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
Судом також враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Колегія суддів звертає увагу на те, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й усіх осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" (Case of Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) (заява № 11681/85) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Враховуючи те, що відповідач був належно повідомлений про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку оскаржуваного рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача, з огляду на що судом відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.
Так, у судовому засіданні 28.09.2021 представник позивача надав колегії суддів пояснення, у яких заперечив проти доводів апеляційної скарги, з підстав викладених у відзиві на неї, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін. 
Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У судовому засіданні 28.09.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 21.09.2020 між ТОВ «Люкс Країна» (надалі - постачальник) та ТОВ  «Паливна компанія «Піт-лейн» (надалі - покупець) укладено Договір поставки нафтопродуктів №ЛК-ДТ-210920 (Договір), відповідно до якого постачальник зобов`язаний передати в погоджені строки, а покупець прийняти і оплатити на умовах, викладених в Договорі і додатках до нього нафтопродукти.
В п. 1.3. Договору визначено, що номенклатура товару, його кількість і ціна встановлюються сторонами за погодженням в залежності від виду транспорту або в додатках до цього договору або у підтверджених постачальником заявках покупця і вказуються в розрахункових документах та/або у відвантажувальних документах (рахунках-фактурах, видаткових накладних) на товар.    
Згідно п. 1.4. Договору товар за цим Договором поставляється партіями. Під партією сторони розуміють кількість товару, що вказана у додатку або підтвердженій постачальником заявці (в залежності від виду транспорту). Одиниця виміру кількості товару, що поставляється за даним договором, визначається в додатках або у підтверджених постачальником заявках. Загальна кількість товару, що поставляється покупцю за цим Договором, визначається сукупною кількістю всіх партій товару. Вартість кожної окремої партії товару визначається сторонами у відповідних додатках на кожну окрему партію товару або у підтверджених постачальником заявках та рахунках (в залежності від виду транспорту). Загальна вартість товару, що поставляється за даним Договором (сума договору) визначається сумою вартостей всіх партій товару.
У відповідності до п. 4.1. Договору товар поставляється погодженими партіями, згідно із заявками покупця на поставку тієї чи іншої партії товару. Заявка вважається оформленою покупцем належним чином, якщо вона була надана письмово (факсом або електронною поштою) з підписом і печаткою уповноваженої особи з боку покупця. Якщо заявка погоджується постачальником, то на кожну окрему партію товару, що поставляється за даним Договором, в залежності від виду транспорту сторони укладають у письмовій формі або додатки з підписом і печаткою відповідної сторони (якщо поставка відбувається з використанням залізничного транспорту) або постачальник направляє рахунок на адресу покупця (якщо поставка відбувається з використанням автотранспорту). Оформлені належним чином додатки та підтверджені постачальником заявки є невід`ємною частиною цього Договору. У випадку розбіжностей між заявкою по формі додатку №1 до цього Договору та додатком, який був підписаний сторонами на підставі цієї заявки, сторони керуються умовами додатку, які мають пріоритетне значення над заявкою. Постачальник має право відмовити у прийнятті заявки, про що він повідомляє покупця протягом 3-х банківських днів з моменту отримання заявки з поясненням причини відмови.
Поставка товару підтверджується видатковими документами на товар (видатковими накладними та/чи актами приймання-передачі), які підписані представниками обох сторін. Обов`язок по складанню видаткових накладних та/чи актів приймання-передачі партії товару покладається на постачальника. Документи оформляються згідно з порядком, вказаним в розділі 5 цього Договору (п. 4.12 Договору).
Пунктом 6.1. Договору сторони погодили, що покупець зобов`язується оплатити товар на умовах попередньої оплати повної вартості партії товару (якщо інше не передбачене сторонами в додатках до даного договору), у тому числі ПДВ, яка зазначена у додатку до цього договору або рахунках-фактурах на кожну окрему партію товару.
Відповідно до п. 9.2. Договору, в разі несвоєчасної оплати товару (не оплати) покупець виплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період несвоєчасної оплати (не оплати) за кожен день прострочення від суми невиконаного грошового зобов`язання.
Згідно п. 9.6. Договору за порушення сторонами своїх зобов`язань, передбачених цим Договором, винна сторона зобов`язана сплатити штраф в розмірі 500 гривень за кожний випадок несвоєчасного та/або неналежного виконання зобов`язань, передбачених цим Договором, протягом 3 робочих днів з моменту отримання відповідної письмової вимоги іншої сторони.
Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і проставлення печаток сторін і діє по 31.12.2020, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, передбачених цим Договором і додатками до нього, якщо їх виконання розпочалося чи повинно було розпочатись до закінчення дії договору. Договір вважається пролонгований на наступний календарний рік на тих же умовах, якщо не пізніше ніж за 10 календарних днів до закінчення дії даного Договору жодна із сторін не заявить про необхідність розірвання або зміни Договору (п. 12.1. договору).
Судом першої інстанції встановлено, а судом апеляційної інстанції перевірено, що матеріали справи не містять жодних доказів про те, що укладений між сторонами Договір припинив свою дію, а тому станом на час розгляду справи судом першої інстанції  Договір є чинним.
Так, з матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору, у період з 04.12.2020 по 02.03.2021 позивач поставляв, а відповідач приймав товар на загальну суму 43 330 408, 00 грн, що підтверджується видатковими накладними, оригінали яких досліджувались судом першої інстанції у судовому засіданні. 
Проте, відповідач за поставлений товар в повному обсязі не розрахувався, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість.
20.04.2021 позивач направив на адресу відповідача претензію за вих. №666 від 16.04.2021 на суму 1 096 751, 60 грн, яку відповідач у повному обсязі не погасив. 
В той же час, відповідач за поставлений товар розрахувався частково в сумі 42 383 656, 40 грн, у зв`язку з чим у ТОВ «Паливна компанія «Піт-лейн» утворилась заборгованість у розмірі 946 751,60 грн, що підтверджується банківськими виписками. 
Враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором в частині своєчасної оплати за поставлений товар, позивач звернувся до місцевого господарського суду із даним позовом, у якому просив стягнути з відповідача борг у розмірі 946 751, 60 грн, пеню в сумі 295 089, 43 грн, 3% річних у розмірі 67 881, 19 грн, інфляційні втрати в сумі 140 298, 77 грн, нараховані по кожній видатковій накладній окремо та штраф у розмірі 32 000, 00 грн. 
Місцевий господарський суд, враховуючи положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 509 ЦК України  зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. 
Згідно із ч. 2 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Судом апеляційної інстанції визначено, що укладений між сторонами спору Договір за своєю правовою природою є договором поставки.
Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 ст. 266 ГК України передбачено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.  
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). 
Як вже було встановлено, 21.09.2020 між сторонами укладено Договір, відповідно до якого у період з 04.12.2020 по 02.03.2021 позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 43 330 408, 00 грн, проте за поставлений товар відповідач розраховувався частково, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 946 751, 60 грн, що підтверджується документами, наявними у матеріалах справи. 
Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. 
Так, у п. 6.1. Договору сторони погодили, що покупець зобов`язується оплатити товар на умовах попередньої оплати повної вартості партії товару (якщо інше не передбачене сторонами в додатках до даного договору), у тому числі ПДВ, яка зазначена у додатку до цього договору або рахунках-фактурах на кожну окрему партію товару.
Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Із матеріалів справи колегією суддів встановлено, що відповідачем не заперечувався факт поставки позивачем нафтопродуктів за Договором у період з 04.12.2020 по 02.03.2021 на загальну суму 43 330 408, 00 грн, крім того, відповідачем не заперечується розмір неоплаченого товару. Водночас, відповідач зазначає, що обов`язок із оплати товару у нього не виник, оскільки позивачем не виставлялися відповідні рахунки на оплату.
Щодо викладеного вище колегія суддів зазначає, що обов`язок відповідача-покупця оплатити вартість поставленого йому позивачем товару виникає в силу закону, а саме ст. ст. 655, 692, 712 ЦК України, ч. 1 ст. 265 ГК України, та не залежить від факту виставлення позивачем-постачальником рахунку-фактури на оплату відповідачем-покупцем вартості здійсненої поставки товару.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №918/537/18. 
Таким чином, враховуючи положення ст. 692 ЦК України, після підписання видаткових накладних, які є первинними обліковими документами та фіксують факт здійснення господарської операції, у відповідача виник обов`язок із оплати вартості поставленого товару. 
При цьому, сторони в п. 6.1. Договору погодили, що оплата товару здійснюється на умовах попередньої оплати, відповідно судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги доводи відповідача про ненастання обов`язку з оплати поставленого товару. 
Отже, оскільки відповідач порушив умови Договору та положення ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, суд першої інстанції дійшов законного та обгрунтованого рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 946 751, 60 грн.
Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню в сумі                   295 089, 43 грн, 3% річних у розмірі 67 881, 19 грн, інфляційні втрати в сумі        140 298, 77 грн, нараховані по кожній видатковій накладній окремо та штраф у розмірі 32 000, 00 грн. 
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно зі ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. 
Штрафними санкціями згідно ч. 1 ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. 
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). 
В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Відповідно до п. 9.2. Договору, в разі несвоєчасної оплати товару (не оплати) покупець виплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період несвоєчасної оплати (не оплати) за кожен день прострочення від суми невиконаного грошового зобов`язання.
Оскільки положення Договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в  ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.
Крім того, згідно п. 9.6. Договору за порушення сторонами своїх зобов`язань, передбачених цим договором, винна сторона зобов`язана сплатити штраф в розмірі 500 гривень за кожний випадок несвоєчасного та/або неналежного виконання зобов`язань, передбачених цим договором, протягом 3 робочих днів з моменту отримання відповідної письмової вимоги іншої сторони.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, враховуючи підтвердження матеріалами справи порушення відповідачем умов Договору та задоволення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 946 751, 60 грн, місцевим господарським судом правомірно присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача сум пені, 3% річних, інфляційних втрат та штрафу.
Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.
Доводи викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду, а тому не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Водночас, у рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути    належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати    обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17
Згідно п.1 ч.1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №910/7522/21 прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Паливна компанія «Піт-Лейн» - без задоволення.
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на скаржника (ТОВ «Паливна компанія «Піт-Лейн») в порядку ст.129 ГПК України.
Водночас, як вже було зазначено вище, 27.09.2021 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява про надання доказів про розмір судових витрат та розподіл судових витрат, у якій останній просить суд апеляційної інстанції стягнути з позивача на користь позивача 28 000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Статтею 123 ГПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
У відповідності до ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено статтею 16 ГПК України. 
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Так, у відповідності до вищевикладених правових норм, позивачем у відзиві на апеляційну скаргу було повідомлено суд апеляційної інстанції, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції складає 28  000,00 грн.
Відповідно до ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.
Відповідач своїм правом не скористався, пояснень та/або заперечень на подану позивачем заяву не подав, а отже відповідачем не заявлено щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката у цій справі, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Апеляційний господарський суд зазначає, що до закінчення судових дебатів позивач подав до Північного апеляційного господарського суду відповідно до вимог ч. 8 ст. 129 ГПК України  докази розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті.
Так, на підтвердження витрат, які підлягають сплаті за надання професійної правничої допомоги позивачу у Північному апеляційному господарському суді адвокатом Солошенком С.В. надано: договір про надання правничої допомоги №02-06/18 від 20.06.2018, укладений між адвокатом Солошенком Сергієм Васильовичем та ТОВ «Люкс Країна», додаткову угоду №7 від 20.06.2020 до договору про надання правничої допомоги №02-06/18, додаткову угоду №13 від 30.08.2021 до договору про надання правничої допомоги №02-06/18, ордер серії СА №1015514 від 01.09.2021, звіт про надання правової (правничої) допомоги від 24.09.2021 за договором про надання правничої допомоги №02-06/18, акт №1 приймання-передачі наданих послуг за додатковою угодою №13 від 30.08.2021 до договору про надання правничої допомоги №02-06/18, рахунок-фактуру №1 від 24.09.2021.
Так, відповідно до п. 3 Додаткової угоди №13 від 30.08.2021 до договору про надання правничої допомоги №02-06/18 від 20.06.2018 сторони узгодили фіксовану вартість послуг (гонорару) адвоката за надання правової допомоги в межах даної додаткової угоди в розмірі 28 000, 00 грн, які підлягають сплаті клієнтом відповідно до умов Договору. 
За даними Звіту про надання правової (правничої) допомоги від 24.09.2021 за договором про надання правничої допомоги №02-06/18, який підписаний сторонами та скріплений їх печатками, адвокатом Солошенком С.В. в межах даної справи було надано наступні послуги: зустріч з клієнтом з метою з`ясування обставин, отримання копії апеляційної скарги з доданими до неї документами і підписання додаткової угоди щодо надання правової допомоги в межах даної справи; правовий аналіз апеляційної скарги і наданих клієнтом документів, аналіз судової практики Верховного Суду щодо предмету спору; підготовка і направлення відзиву на апеляційну скаргу до суду, а її копії відповідачу; участь у судовому засіданні, призначеному на 28.09.2021. 
Відповідно до п. 4 Акту №1 приймання-передачі наданих послуг за додатковою угодою №13 від 30.08.2021 до договору про надання правничої допомоги №02-06/18 від 20.06.2018, підписаного сторонами та скріпленого печатками, загальна вартість послуг адвоката за надання правової (правничої) допомоги, а також понесених витрат, склала 28  000,00 грн. 
У п. 5 Акту №1 приймання-передачі наданих послуг за додатковою угодою №13 від 30.08.2021 до договору про надання правничої допомоги №02-06/18 від 20.06.2018 сторони погодили, що вартість послуг адвоката за надання правничої (правової) допомоги, зазначену в п. 4 цього акту клієнт зобов`язується сплатити на рахунок адвоката протягом п`ятнадцяти банківських днів з дня підписання цього акту і звіту.
Згідно рахунку-  фактури №1 від 24.09.2021 адвокатом Солошенком С.В. виписано ТОВ «Люкс Країна» до сплати 28 000, 00 грн за надання правової допомоги згідно додаткової угоди №13 від 30.08.2021 до договору про надання правничої допомоги №02-06/18 від 20.06.2018.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Із наведеного вище слідує, що достатньою підставою для покладення на іншу сторону витрат на правничу допомогу є доведений факт їх обсягу та реального виконання, навіть за відсутності відомостей про як повне, так і часткове перерахування коштів на користь адвоката. 
Апеляційний господарський суд зазначає, що позивач подав до Північного апеляційного господарського суду докази розміру судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають сплаті, а матеріали справи містять всі необхідні докази в розумінні п.1 ч.  2 ст. 126 та ст. 129 ГПК України, які підтверджують обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, що мають бути сплачені.
Водночас, повноваження адвоката Солошенка С.В. перевірені колегією суддів та підтверджені матеріалами справи та даними Єдиного реєстру адвокатів України. 
Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.  
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Враховуючи вищевикладене, перевіривши наявність правового статусу адвоката Солошенка С.В. та документів на підтвердження його повноважень з представництва інтересів скаржника у даній справі у Північному апеляційному господарському суді, оцінивши достатність доказів, наданих позивачем на підтвердження наявності підстав для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу при розгляді апеляційної скарги у справі №910/7522/21, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, апеляційний суд дійшов висновку, що у відповідності до ст. 129 ГПК України, витрати позивача на правову допомогу покладаються на відповідача в розмірі 28 000, 00 грн.
Керуючись ст.ст. 255, 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Паливна компанія "Піт-Лейн" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №910/7522/21 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №910/7522/21 залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Паливна компанія "Піт-Лейн".
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Паливна компанія "Піт-Лейн" (04070, місто Київ, вулиця Набережно-Хрещатицька, будинок 7-А, офіс 203; ідентифікаційний код 39930793) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна" (03110, місто Київ, вулиця Солом`янська, будинок 20-В, офіс 1037; ідентифікаційний код 39237508) витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 28 000 (двадцять вісім тисяч) грн 00 коп.
5. Матеріали справи №910/7522/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення, відповідно до ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку з перебуванням судді Мартюк А.І. на лікарняному, головуючої судді (судді - доповідача) Зубець Л.П. у відпустці, повний текст постанови підписано - 01.11.2021.  

Головуючий суддя                                                            Л.П. Зубець 

Судді                                                                                А.І. Мартюк

                                                                                С.О. Алданова