ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2873/21 Справа № 199/453/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
        за участю секретаря судового засідання – Бондаренка         В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна, набутого під час спільного проживання особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, об`єктом їх спільної сумісної власності та поділу майна, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення.
       В обґрунтування позову зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дундук В.В. та зареєстрованого в реєстрі під №4313, позивачу ОСОБА_1 належить домоволодіння АДРЕСА_1 .
       17.02.2007 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. 
       02.12.2008 року ОСОБА_2 була зареєстрована в домоволодінні АДРЕСА_1 .
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2019 року шлюб між сторонами було розірвано.
       Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою Департаментом адміністративним послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 03.01.2020 року за №15054 в домоволодінні АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
       Відповідачка була зареєстрована та користувалася вказаним домоволодінням як член сім`ї власника житлового будинку та набула право користуванням чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. 
       Однак, на теперішній час відповідачка не є членом сім`ї власника домоволодіння.
       Крім того, відповідачка має на праві власності квартиру АДРЕСА_2 . 
       На теперішній час відповідачка, без дозволу власника домоволодіння АДРЕСА_1 надає право користування вказаним домоволодінням стороннім особам, чим порушує право власності позивача.
       Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування домоволодінням АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_2 з домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.1-4).
       У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна, набутого під час спільного проживання особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, об`єктом їх спільної сумісної власності та поділу майна, в якому просила суд визнати домоволодіння АДРЕСА_1 таким, що набуте під час спільного проживання особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, об`єктом їх спільної сумісної власності; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.40-43). 
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення – відмовлено в повному обсязі.
       Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна, набутого підчас спільного проживання особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, об`єктом їх спільної сумісної власності та поділу майна – задоволено.
       Визнано майно розташоване за адресою АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу ВАО №3048691 за реєстраційним №4313 від 05.09.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дундук В.В., таким, що набуте під час сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
       Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку, за адресою: АДРЕСА_1 .
       Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.132-136).
       Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2021 року вирішено питання щодо судового збору (а.с.158-159).
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, направити справу до іншого суду на новий розгляд. 
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З наданої апеляційної скарги вбачається, що апелянт оскаржує рішення суду лише в частині зустрічних позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні, тому колегія суддів в іншій частині рішення суду не переглядає.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного
       Судом першої інстанції встановлено, що 17 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.
       Від шлюбу сторони мають трьох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2019 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.19).
       На підставі Договору купівлі-продажу від 05.09.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дундук В.В. та зареєстрованого в реєстрі під №4313, позивачу ОСОБА_1 належить домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.11).
       Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою Департаментом адміністративним послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 03.01.2020 року за №15054 в домоволодінні АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.7).
       Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що сторони з 2000 року перебували у фактично шлюбних відносинах, від яких, ІНФОРМАЦІЯ_9 у них народилася спільна дитина. В зв`язку із тим, що вказаний житловий будинок було придбано ОСОБА_1 , в той, час коли він фактично перебував у шлюбних відносинах з ОСОБА_2 , тому суд першої інстанції дійшов до висновку, що дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та їх частки у даному майні є рівними.
       Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав. 
       Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
       Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
       Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК цей кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.
       Законодавство, яке діяло до 1 січня 2004 року, по іншому вирішувало питання про набуття майном статусу спільної власності фактичного подружжя.
       Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю (далі - КпШС України) права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.
       У статті 44 КпШС України вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.
       Отже, норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
       Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
       Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність» (далі – Закон України «Про власність»), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі – ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.
       Згідно зі статтею 17 ЗУ «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.
       Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.
       У пункті постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, судам роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити із того, що відповідно до чинного законодавства спільною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.
       Отже, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
       У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.
       Сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.
       Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».
       Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 до 05 березня 2003 року перебував у шлюбі з ОСОБА_8 (а.с.49). 
       Спірне майно: домоволодіння АДРЕСА_1 , придбано на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дундук В.В. та зареєстрованого в реєстрі під №4313 за ОСОБА_1 . Тобто зазначене спірне майно придбано не в період перебування сторін у шлюбі.
        Сторони по справі перебували у шлюбі з 17 лютого 2007 року та рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року шлюб між сторонами було розірвано.
       Від шлюбу сторони мають трьох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
       Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою Департаментом адміністративним послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 03.01.2020 року за №15054 в домоволодінні АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , з 04.11.2003 року, ОСОБА_2 , з 02.12.2008 року, ОСОБА_4 , з 04.12.2008 року, ОСОБА_5 , з 04.12.2008 року та ОСОБА_6 ,з 25.04.2019 року (а.с.7).
       Також встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до наказу 27/к від 25.05.1997 року прийнята на роботу на посаду секретаря керівника підприємства в ПВП “Трансспецпостачання” та звільнена з посади — 20 вересня 2000 року. Наступною відміткою в трудовій книжці значиться запис від 10.06.2006 року про прийняття ОСОБА_2 на посаду секретаря в Академію сталого розвитку.
        ОСОБА_2 посилається лише на те, що сторони разом проживали з 2000 року та за час їхнього спільного сумісного проживання у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . 
       Однак, колегія суддів зазначає, що наявність у сторін спільних дітей не свідчить про сумісне проживання. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 ОСОБА_5 , 04 грудня 2000 року, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 зареєстровані в спірному домоволодінні з 2008 року. 
       У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Обов`язок доведення позовних вимог, цивільним процесуальним законом покладено на позивача.
       Враховуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції наведене не врахував та дійшов до помилкового висновку про задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами факту її спільного проживання із відповідачем, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, яка частка в такому майні відповідно до розміру фактичного внеску кожного із сторін та яка була внесена особисто позивачем у придбання (набуття) майна, наявність чи відсутність домовленостей між сторонами щодо створення спільної сумісної власності.
       Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині задоволених зустрічних позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити. 
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити частково.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року в частині зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна, набутого під час спільного проживання особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, об`єктом їх спільної сумісної власності та поділу майна — скасувати, у задоволенні цих вимог відмовити.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

       Судді: