СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2021 року                                 м. Харків           Справа № 905/1965/19 (905/1856/19)  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Радіонова О.О., суддя Зубченко І.В. , суддя  Чернота Л.Ф.
за участю секретаря судового засідання  Бірчак К.Є.
за участю представників сторін
від позивача – не з`явився
від відповідача - адвокат Жуков А.О., довіреність №б/н від 16.09.2021
розглянувши   у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства “К.Енерго”, м.Курахове, Донецька область (вх.№ 2348 Д/3) на рішення Господарського суду Донецької області від 25.06.2021 (повний текст складено та підписано 05.07.2021, суддя Огороднік Д.М.) у справі № 905/1965/19 (905/1856/19)
за позовом Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м.Київ,
до Акціонерного товариства “К.Енерго”, м.Курахове, Донецька область, 
про стягнення 73768290,77 грн, -
яку було розглянуто в межах справи №905/1965/19
за заявою Приватного акціонерного товариства “Науково-виробнича компанія “Гірничі машини”, м.Київ,
до Акціонерного товариства “К.Енерго”, м.Курахове, Донецької області,
про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до АТ “К.Енерго” про стягнення 73 768 290,77 грн.(т.1, а.с.3-11). 
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань, які виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу № 2335/14-КП-41 від 03.02.2014. Відповідач у порушення пункту 6.1. договору постачання своєчасно не розрахувався за поставлений природний газ, що стало підставою для нарахування позивачем пені згідно з пунктом 7.2. цього договору та застосування до відповідача відповідальності за порушення грошового зобов`язання у вигляді 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України.
Ухвалою Господарського суду Донецької області від 05.12.2019 матеріали справи №905/1856/19 передано для розгляду в межах справи №905/1965/19 про банкрутство АТ “К.Енерго”.
Справа розглядалась судами неодноразово.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 12.03.2020 у задоволенні позову Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” до Акціонерного товариства “К.Енерго” про стягнення 73 768 290,77 грн  відмовлено повністю.
Місцевий суд, керуючись положеннями статтей 11, 525, 526, 629, 655, 692 ЦК України, статті 193 ГК України, статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", Порядком розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальниками природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 (далі – Порядок №217), дійшов висновків про те, що відповідач був позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків з позивачем за договором №2335/14-КП-41 від 03.02.2014, які здійснювалися за участі коштів державного бюджету та коштів населення як безпосередніх споживачів теплової енергії, виробленої відповідачем із поставленого позивачем природного газу, тому відсутні підстави для застосування до відповідача заходів відповідальності, передбачених пунктом 7.2. цього договору та наслідків порушення грошового зобов`язання у вигляді стягнення 3% річних та інфляційних втрат у порядку частини другої статті 625 ЦК України.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 06.08.2020 апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” залишено без задоволення; рішення Господарського суду Донецької області від 12.03.2020 у справі №905/1965/19 (905/1856/19) залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.11.2020 касаційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” задоволено частково; постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.08.2020 та рішення Господарського суду Донецької області від 12.03.2020 у справі №905/1965/19 (905/1856/19) скасовано; справу №905/1965/19 (905/1856/19) про стягнення 73 768 290,77 грн інфляційних та річних передано на розгляд до Господарського суду Донецької області в іншому складі суду (т.3, а.с.102-131).
Суд касаційної інстанції, скасовуючи судові рішення попередніх інстанції, зазначив про те, що положення Порядку №217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу (пункт 7.2. договору), а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.
Встановивши обставини укладення договору №2335/14-КП-41 від 03.02.2014 у цілях придбання відповідачем-покупцем природного газу для використання виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, установами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, суди не врахували положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" №1730-VIII від 03.11.2016, що визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення, та не перевірили, чи застосовуються до спірних правовідносин положення цього Закону, зважаючи на встановлення законодавцем у частині першій статті 3 Закону як умови участі теплопостачальних та теплогенеруючих організацій у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії факт їх включення до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості на момент набрання чинності 30.11.2016 Законом №1730-VIII.
Верховний Суд вказав на те, що приймаючи рішення про відмову в позові в частині вимог про нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних на суму основного боргу               52 480 702, 54 грн., суди попередніх інстанцій обмежились помилковим висновком про те, що положення Порядку №217 усувають відповідача як теплопостачальну організацію від розподілу грошових коштів, що надходять на відкритий ним поточний рахунок із спеціальним режимом використання як кошти кінцевих споживачів теплової енергії, виробленої з ресурсу (природного газу) позивача, та не врахували відсутності встановленої нормотворцем заборони для відповідача сплачувати вартість природного газу поза механізмом автоматичного розподілу коштів, що визначений Порядком №217 для грошових коштів споживачів, що надходять як оплата за поставлену їм теплову енергію. Суди не взяли до уваги погодженого сторонами спору у пункті 6.2. Договору обов`язку відповідача здійснити своєчасний розрахунок з позивачем за поставлений природний газ та строк дії договору у частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення (пункт 11 договору), що узгоджується з вимогам статей 12, 13 Закону України "Про ринок природного газу" щодо обов`язку споживача забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості придбаного (спожитого) природного газу.
Відмовивши в цілому у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних та річних, нарахованих на загальну суму заборгованості 327 975 792, 03 грн. за спожитий природній газ у 2014 році, суди дійшли передчасного висновку про можливість списання інфляційних та річних по поставці газу за грудень 2014 року загальною вартістю 94 224 388, 71 грн., яка була остаточно погашена боржником 16.01.2017 шляхом перерахування власних грошових коштів на суму 52 480 702, 54 грн.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 25.06.2021 позов задоволено частково (т.4, а.с.62-70).
Стягнуто з Акціонерного товариства “К.Енерго” на користь Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” кошти у розмірі 46457884,18 грн, з яких: пеню у розмірі 13 817  521,96 грн; 3% річних у розмірі 3 153 155,63 грн; інфляційні втрати у розмірі 29 487 206,59 грн та судовий збір у розмірі 423  433,40 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з урахуванням вказівок Верховного Суду, встановив, що відповідач здійснював у 2014 році погашення вартості поставленого газу,  отриманого по договору №2335/14-КП-41 у спосіб, визначений пунктом 24 статті 14, пункту 2 статті 16 Закону України “Про державний бюджет України на 2014 рік” та Порядку та умов надання у 2014 році  субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв`язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2015 №30. Погашення відбувалось шляхом підписання договорів про організацію взаєморозрахунків на суму 48 094 210,23 грн та шляхом перерахування коштів у розмірі 63 873 482,90 грн згідно пунктом 24 статті 14, пункту 2 статті 16 Закону України “Про державний бюджет України на 2014 рік”, усього на загальну суму 111 967 693,13 грн.
На цю суму заборгованості позивач не нараховує пеню, 3% річних та інфляційні втрати, а отже між сторонами відсутній спір щодо порядку, строків та розміру сплати відповідачем вартості газу, отриманого у 2014 році та погашеного відповідно до вищевказаних положень Закону України “Про державний бюджет України на 2014 рік” та Порядку №30 та відповідно відсутній спір щодо правильності, правомірності нарахування на суму  111 967 693,13 грн. пені, 3% річних, інфляційних втрат.
Суд встановив, що відповідачем погашена заборгованість по договору протягом 2014 та січня 2015 року на загальну суму 135 777 333,66 грн, оплата вартості отриманого газу по договору відбувалась відповідно до розподілу коштів на виконання Порядку №217 та з порушенням строку, визначеного п. 6.1  договору. Періоди та строки прострочення оплати заборгованості у розмірі 135 777 333,66 грн визначені позивачем у розрахунку штрафних санкцій, доданого до позовної заяви, які перевірені та визнані судом правильними. Разом з цим, виходячи з аналізу положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" №1730-VIII від 03.11.2016, судом встановлено, оскільки заборгованість по договору у розмірі 135 777 333,66 грн сплачена відповідачем до 21.01.2015, тобто до набрання чинності Закону №1730-VIII, то відповідно на цю суму пеня, інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються.
Щодо боргу у розмірі 52 480 702,54 грн, суд встановив, що ця заборгованість була сплачена відповідачем власними  коштами 16.01.2017  та з порушенням строку, визначеного п. 6.1 договору; відповідачем не здійснювались заходи на реструктуризацією цієї суми, відповідач не включений в Реєстр, договір на реструктуризацією також не укладав, тому положення статті 7 Закону №1730-VІІІ не застосовуються до спірних відносин в частині сплаченого боргу у розмірі 52 480 702,54 грн. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що на суму, погашену 16.01.2017 у розмірі 52 480 702,54 грн підлягають нарахуванню пеня, інфляційні втрати, проценти річних  на загальних підставах.
 Таким чином, за розрахунком суду, розмір пені на суму  52 480 702,54 грн за період з 15.01.2015 по 14.07.2015 становить 13 817 521,96 грн; розмір 3% річних за період з 15.01.2015 по 15.01.2017 становить 3 153 155,63 грн; розмір інфляційних втрат становить 29 487 206,59 грн. за період лютий 2015 - грудень 2016. Отже, позовні вимоги у зазначеній частині визнані судом  правомірними та такими, що підлягають задоволенню.
Що стосується позовної давності, про яку заявлено відповідачем, суд першої інстанції зазначив, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав до закінчення строку позовної давності, встановивши при цьому, що відповідач дізнався про порушення свого права 15.01.2015, а сторони пунктом 9.3 договору змінили строк позовної давності у бік збільшення до 5 років, строк збільшений як щодо вимог про стягнення боргу так і щодо вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних. Отже, позивач повинен був звернутись за захистом свого права до 15.01.2020, а як убачається з поштового відправлення, в якому позовна заява відправлена до суду, позивач звернувся до суду 02.10.2019. 
Відповідач із рішенням  Господарського суду Донецької області від 25.06.2021 у даній справі не погодився, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині задоволених вимог та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні усіх позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність підстав для стягнення штрафних санкцій за розрахунками, здійсненими на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 217, а також не врахував, що
- АТ “К.Енерго” не є належним відповідачем по цій справі, оскільки згідно умов мирової угоди від 09.10.2018 у справі №910/7807/18 правонаступником за всіма зобов`язаннями ПАТ «Київенерго» за договором №2335/14-КП-41 від 03.02.2014 є КП «Київтеплоенерго»;
- АТ “К.Енерго” не користувався грошовими коштами  позивача і не міг впливати на визначення нормативу перерахування коштів, а отже вважає, що відсутня вина відповідача у простроченні здійснення розрахунків із застосуванням рахунку із спеціальним режимом використання (постанова Кабінету Міністрів України № 217).
Крім того, відповідач акцентує увагу на постановах Верховного Суду за аналогічними спорами, а саме: постанова від 17.12.2019 у справі № 922/932/19; постанова від 31.03.2020 у справі № 917/530/19; постанова від 18.03.2020 у справі № 908/2304/18.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.08.2021 року визначено колегію у складі: Радіонова О.О. – головуючий суддя (доповідач), судді: Зубченко І.В., Чернота Л.Ф.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.08.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «К.Енерго» на рішення Господарського суду Донецької області від 25.06.2021 у справі №905/1965/19 (905/1856/19).  Встановлено строк позивачу у справі до 08.09.2021 року включно, для подання відзиву на апеляційну скаргу. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 призначено справу до розгляду на 25.10.2021 об 11:00 год.

Відповідач надав до суду додаткові пояснення (вх. 12021 від 20.10.2021), в яких в обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позовних вимог зазначає, що в серпні 2021 року набув чинності Закон України № 1639 від 14.07.2021 «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», відповідно до якого ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» викладено в новій редакції, яка передбачає, що нараховані на заборгованість за спожитий природний газ неустойка, інфляційні нарахування, проценти річних підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом, якщо погашення основної частини боргу здійснено до 1 червня 2021 року. За таких обставин відповідач вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки у даній справі не існує заборгованості за спожитий природний газ, вона погашена до 01.06.2021.

20.10.2021 року на адресу Східного апеляційного господарського суду надійшла заява представника відповідача, адвоката Жукова Андрія Олександровича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.09.2021 задоволено клопотання представника відповідача, адвоката Жукова Андрія Олександровича про участь у судовому засіданні 25.10.2021 об 11:00 год. у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи відеоконференцзв`язку “EаsyCon”.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не надав, своїм правом на участь в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги не скористався. Про час та місце судового розгляду справи позивач був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З метою дотримання прав сторін на судовий розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованих пунктом 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, беручи до уваги, що  учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов`язковою, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в судовому засіданні 25.10.2021 за відсутністю  представника  Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” за наявними матеріалами.
Відповідач в судовому засіданні 25.10.2021 підтримав доводи апеляційної скарги, з урахуванням додаткових пояснень, просить рішення Господарського суду Донецької області від 25.06.2021 року у справі № 905/1965/19 (905/1856/19) в оскаржуваній частині скасувати, апеляційну скаргу задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступні обставини.

Як свідчать матеріали справи, 03.02.2014 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Публічним акціонерним товариством «Київенерго» укладено договір купівлі-продажу природного газу №2335/14-КП-41 (т.1, а.с.19), за умовами п.1.1. якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.
На підставі відомостей, які наявні у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, судом встановлено, що відповідач змінив найменування на Акціонерне товариство «К.Енерго». Також судами встановлено зміну найменування позивача, яким на теперішній час є «Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», організаційно-правова форма – «приватне акціонерне товариство».
Пунктом 1.2 договору встановлено - газ, що продається за цим договором використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).
За правилами п.2.1 договору продавець передає покупцеві для СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго» з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 77672 тис.куб.м. (щомісячні обсяги визначені вказаним пунктом договору).
Відповідно до п. 5.2. договору в редакції додаткових угод №1 від 18.04.2014, №2 від 22.05.2014, №3 від 10.06.2014, №4 від 16.09.2014, №5 від 17.11.2014, №7 від 16.12.2014 ціна за 1000 куб.м. природного газу змінювалась.
Згідно з п. 3.3 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.
Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов`язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акту приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов`язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акту, підписаний уповноваженими представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п. 3.4 договору).
Оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1. договору).
У відповідності до п. 6.1. договору в редакції додаткової угоди №3/1 від 01.09.2014, оплата за газ здійснюється Покупцем або структурним підрозділом Покупця СВП «Енергозбут Київенерго» ПАТ «Київенерго» з рахунку структурного підрозділу №26000033002300 банк АТ «Сбербанк Росії» МФО 320627, код ЄДРПОУ 261887763 виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Пунктом 6.2. договору сторони погодили, що при невиконанні покупцем вимог, передбачених пунктом 6.1. цього Договору (щодо оплати за поставлений природний газ у визначений договором строк), продавець має право обмежити передачу газу покупцеві або припинити передачу газу до повного погашення заборгованості за переданий газ по цьому договору.
Пунктом 6.3. договору у редакції додаткової угоди №6 від 11.12.2014 визначено, що кошти, які надійшли від покупця, будуть зараховані як передплата за умови відсутності заборгованості за цим договором або якщо погашення такої заборгованості передбачено договорами про організацію взаєморозрахунків, укладеними відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 №30.
Відповідно до п. 7.2. договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору продавець має право не здійснювати поставку покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов цього договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.
Пунктом 9.3 договору передбачено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою щодо захисту своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю 5 (п`ять) років.  
Розділом 11 договору встановлено, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 січня 2014 і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.
Отже, сторони спору у договорі №2335/14-КП-41 від 03.02.2014 визначили порядок та умови проведення розрахунків за переданий позивачем відповідачу природний газ і передбачили обов`язок відповідача здійснити своєчасний розрахунок незалежно від обставин надходження на відкритий відповідачем, як теплопостачальною організацією, в уповноваженому банку поточний рахунок із спеціальним режимом використання грошових коштів кінцевих споживачів, спрямованих на оплату вартості теплової енергії, виробленої відповідачем із природного газу позивача.
На виконання умов договору №2335/14-КП-41 від 03.02.2014 позивачем переданий, а відповідачем прийнятий у 2014 році газ на загальну суму 327975792,03 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання-передачі природного газу (з урахуванням послуги на транспортування):
- 31.01.2014 у січні 2014 року на суму 60667445,31 грн (14602,082 тис. куб. м);
- 28.02.2014 у лютому 2014 року на суму 58736788,05 грн (14137,391 тис. куб. м);
- 31.03.2014 у березні 2014 року на суму 37044563,05 грн (8916,277 тис. куб. м);
- 30.04.2014 у квітні 2014 року на суму 10272091,51 грн (1951,059 тис. куб. м);
- 31.05.2014 у травні 2014 року на суму 4773354 ,78 грн (768,882тис. куб. м);
- 30.06.2014 у червні 2014 року на суму 2803139,42 грн (450,505 тис. куб. м);
- 31.07.2014 у липні 2014 року на суму 2986458,35 грн (479,967тис. куб. м);
- 31.08.2014 у серпні    2014 року на суму 59440,84 грн (9,553 тис. куб. м);
- 30.09.2014 у вересні 2014 року на суму 2197258,94 грн (343,010 тис. куб. м);
- 31.10.2014 у жовтні 2014 року на суму 7533502,25 грн (1176,041тис. куб. м);
- 30.11.2014 у листопаді 2014 року на суму 46677297,82 грн (6985,068 тис. куб. м);
- 31.12.2014 у грудні 2014 року на суму 94224388,71 грн (12298,201 тис. куб. м).
Вказані акти (т.1, а.с. 33 - 44) підписані сторонами і засвідчені печатками обох підприємств.
Загальна вартість поставленого позивачем відповідно до актів приймання- передачі газу склала 327975792,03 грн.
Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки по операціям по ПАТ «Київенерго» за період з 01.01.2014 по 31.12.2017 (т.1, а.с.47), розрахунки за договором здійснювалися:
- у листопаді - грудні 2014 року, а також у січні 2015 року шляхом розподілу коштів із застосуванням спецрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 на загальну суму 135777333,66 грн; 
- у грудні 2014 року із здійсненням розрахунків із залученням бюджетних субвенцій на підставі ст. 14 та 16 Закону України “Про державний бюджет України на 2014 рік” та постанови КМУ від 29.01.2014 №30 згідно з договорами від 12.12.2014 про організацію взаєморозрахунків (т.1, а.с.49 - 132), укладеними між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (сторона перша), Департаментом фінансів Дніпропетровської облдержадміністрації (сторона друга), Департаментом житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської облдержадміністрації (сторона третя), Фінансовим управлінням виконкому міської ради (сторона четверта), Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому міської ради (сторона п`ята), Комунальним підприємством «Кривбасводоканал» (сторона шоста), Державним промисловим підприємством «Кривбаспромводопостачання» (сторона сьома), публічним акціонерним товариством «ДТЕК Дніпрообленерго» (сторона восьма), Державним підприємством «Енергоринок» (сторона дев`ята), Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (сторона десята) та Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (сторона остання), а саме -    №1300/30 (на суму 21258364,13 грн), 1301/30 (на суму 223405,00 грн), 1302/30 (на суму 2286451,00 грн), 1303/30 (на суму 1888818,26 грн ), 1304/30 (на суму 491020,00 грн), 1305/30 (на суму 2399392,19 грн), 1306/30 (на суму 4429551,62 грн),1307/30 (на суму 1773027, 88 грн), 1308/30 (на суму 5191104,00 грн), 1311/30 (на суму 425081,17 грн), 1313/30 (на суму 330496, 94 грн), 1314/30 (на суму 797505,82 грн), 1315/30 (на суму 5619940,00 грн), 1316/30 (на суму 980052,22 грн). Усього за вказаними договорами за рахунок коштів субвенції з державного бюджету відповідач погасив заборгованість перед позивачем у сумі 48094210,23 грн. Також в такій спосіб відповідачем погашена заборгованість на суму 63873482,90 грн без укладання відповідного договору;
-у січні 2017 року, а саме 16.01.2017, на суму 52480702,54 грн  шляхом перерахування коштів з рахунку відповідача на рахунок позивача, в якості підстави для перерахування коштів, відповідачем зазначений “оплата за газ для тепла для інших орган за дог №2335/14-КП-41 від 03.02.2014”.
Довідкою, яка вже міститься у матеріалах справи та подана відповідачем під час нового розгляду справи підтверджується, що вся сума заборгованості, окрім останнього платежу від 16.01.2017 на суму 52480702,54 грн погашена до 21.01.2015.
Позивач не заперечував факт повного погашення заборгованості, разом з тим, зазначає, що оскільки відповідач здійснював оплату за переданий газ несвоєчасно в частині розрахунків відповідно до Постанови №217 (135 777 333,66 грн) та в частині сплати боргу у розмірі 52 480 702,54 грн, усього на суму 188 258 036,20 грн, із порушенням визначених договором строків оплати (період прострочення платежу розпочався з 15.02.2014), відповідне призвело до порушення прав ПАТ НАК «Нафтогаз України», у зв`язку з чим дане товариство 02.10.2019 звернулося до господарського суду з позовом про стягнення з АТ «К.Енерго» коштів у сумі 73 768 290,77 грн у тому числі:               24 803 706, 62 грн. - пені; 5 210 308,45 грн. - 3% річних; 43 457 275,69 грн. - інфляційних втрат.
Отже, даний спір у справі №905/1965/19 (905/1856/19) виник між АТ «НАК «Нафтогаз України» (позивач, постачальник) та АТ «К.Енерго», відповідач, покупець) щодо правомірності нарахування позивачем-постачальником пені, інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з порушенням відповідачем-покупцем, як теплопостачальною організацією, умов договору постачання природного газу щодо розрахунків за природний газ.
Верховний Суд  у постанові від 26.11.2020 у справі № 905/1965/19 (905/1856/19) звернув увагу, що виходячи із предмета та підстав позову щодо стягнення з теплопостачальної організації пені, 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку із простроченням в оплаті вартості поставки природного газу на користь гарантованого постачальника, а також з урахуванням особливостей правового регулювання спірних правовідносин відповідно до статей 19, 19-1 Закону України «Про теплопостачання», статей 11-13 Закону України «Про ринок природного газу», Порядків №20, №217, №256, №483, до предмета доказування у цій справі входять такі обставини: 
яку частину оплати за придбаний природний газ у спірний період відповідач-споживач здійснив власними коштами; 
який розмір вартості поставки газу погашено у спосіб проведення взаєморозрахунків між гарантованим постачальником, споживачем та іншими учасниками розрахунків з боку держави через процедуру, визначену Порядком №20 та Порядком №483, шляхом підписання спільних протокольних рішень;
чи дотримано відповідачем порядку і строків внесення виділених йому з державного бюджету коштів, як субвенцій, на погашення вартості наданих ним послуг з теплопостачання пільговим категоріям населення відповідно до умов спільних протокольних рішень;
чи допущено відповідачем порушення строків виконання договірних зобов`язань в частині оплати власними грошовими коштами вартості придбаного газу за кожним з актів приймання-передачі природного газу у визначений позивачем спірний період.
Суд першої інстанції, дослідивши наявні матеріали справи, з урахуванням вказівок Верховного Суду встановив наступне.
Відповідач здійснював у 2014 році погашення вартості поставленого газу,  отриманого по договору №2335/14-КП-41, у спосіб визначений пунктом 24 статті 14, пункту 2 статті 16 Закону України “Про державний бюджет України на 2014 рік” та Порядку та умов надання у 2014 році  субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв`язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2015 №30. Погашення відбувалось шляхом підписання договорів про організацію взаєморозрахунків  (т.1.,а.с.49-132) на суму 48094210,23 грн та шляхом перерахування коштів у розмірі 63873482,90 грн згідно пунктом 24 статті 14, пункту 2 статті 16 Закону України “Про державний бюджет України на 2014 рік”, усього на загальну суму 111967693,13 грн. 
Слід зазначити, що на суму заборгованості, яка погашена у спосіб визначений пунктом 24 статті 14, пункту 2 статті 16 Закону України “Про державний бюджет України на 2014 рік”  та Порядком №30, позивач не нараховує пеню, 3% річних та інфляційні втрати. Отже, між сторонами відсутній спір щодо порядку, строків та розміру сплати відповідачем вартості газу, отриманого у 2014 році та погашеного відповідно до вищевказаних положень Закону України “Про державний бюджет України на 2014 рік” та Порядку №30 та відповідно відсутній спір щодо правильності, правомірності нарахування на суму  111967693,13 грн. пені, 3% річних, інфляційних втрат.
Спір між сторонами виник щодо заборгованості, яка погашена відповідачем шляхом розподілу коштів за теплову енергію на виконання Постанови № 217. В цій частині спір існує між сторонами як щодо розміру сплаченої заборгованості на підставі Постанови № 217 так і щодо правомірності нарахування  на суми, сплачені відповідно до Постанови №217 пені, 3% річних, інфляційних втрат. Вивчивши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до довідки, наданої позивачем (т.1,а.с.47), відповідачем погашена заборгованість по договору протягом 2014 та січня 2015 року на загальну суму 135777333,66 грн щодо якої як у позивача так і у відповідача однакова позиція, а саме оплата вартості отриманого газу по договору відбувалась відповідно до розподілу коштів на виконання постанови №217. 
Між позивачем та відповідачем наявний спір щодо суми боргу по договору у розмірі 52480702,54 грн, яку, як зазначає позивач, відповідач погасив власними коштами, а як зазначає відповідач, ці кошти сплачені також на виконання постанови № 217. Як вбачається з довідки наданої позивачем, а саме (операції по підприємству відповідача (т.1,а.с.47) та витягу з банківського рахунку наданого відповідачем (т.3,а.с.215), кошти у розмірі  52480702,54 грн були перераховані відповідачем з призначенням платежу “оплата за газ для тепла для інших організацій за дог. від 03.02.2014 №2335/14-КП-41”. Проаналізувавши матеріали справи, судом відмічається, що відповідачем, у разі погашення заборгованості  у спосіб, визначений постановою № 217 або у спосіб, визначений  Законом України “Про державний бюджет України на 2014 рік” та Порядком №30, чітко зазначалось про це у призначенні платежу, проте при перерахуванні 52480702,54 грн відповідачем не зазначено, що кошти перераховані  в один із вказаних способів. Представник позивача у підготовчому засіданні пояснював, що на його думку, 52 480 702,54 грн сплачені відповідачем власними коштами. Представник відповідача пояснював, що ці кошти сплачені у погашення заборгованості по договору у спосіб, визначений Постановою № 217. Тому, виходячи з наявних матеріалів справи, суд робить висновок, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами обставини підтверджуючи, що  кошти у розмірі 52480702,54 грн сплачені на виконання Постанови №217. За таких обставин, заборгованість у розмірі 52 480702,54 грн сплачена відповідачем власними коштами.
Також судом встановлено, що заборгованість у розмірі  52 480702,54 грн сплачена відповідачем 16.01.2017  з порушенням строку, визначеного договором, оскільки відповідно до п.6.1 договору, відповідач повинен був здійснити оплату до 14.01.2015.
Окрім того, судом встановлено, що порядок та строки оплати вартості отриманого по договору газу на загальну суму 27750000,00 грн не є спірними та на цю суму позивачем не нараховуються пеня, 3% річних, інфляційні втрати.
З огляду на викладене, судом встановлено, що вартість поставленого газу по договору становить 327 975 792,03 грн, яка сплачена шляхом перерахування відповідачем власних коштів у розмірі 52 480 702,54 грн; шляхом перерахування коштів у розмірі 111 967 693,13 грн відповідно до положень Закону України “Про державний бюджет України на 2014 рік” та Порядку №30;  шляхом перерахування коштів відповідно до постанови №217 на суму 135777333,66 грн та іншим шляхом на суму 27750000,00 грн (відповідно до призначень платежу: перенесення оплати, за природний газ та транспортування). Спірною є сума, погашена у порядку визначеному Постановою № 217 та власними коштами.
Враховуючи вказівки надані Верховним Судом та висновок зроблений судом вище, суд вважав, що позивач міг би нараховувати пеню, 3% річних та інфляційні втрати на суму простроченої заборгованості у розмірі 52 480 702,54 грн погашену відповідачем власними коштами  та на  суму заборгованості 135 777 333,66 грн, яка погашена відповідачем відповідно до Постанови № 217 у строк до 21.01.2015, але з порушенням строку, визначеного п. 6.1  договору. Періоди та строки прострочення оплати заборгованості у розмірі 135777333,66 грн визначені позивачем у розрахунку штрафних санкцій, доданого до позовної заяви, які перевірені та визнані судом правильними.

Разом з тим, судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що згідно з частиною 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" №1730-VIII від 03.11.2016, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Під час розгляду спору у справі №905/1965/19 (905/1856/19) Верховним Судом вказано, що судам належало з`ясувати, чи включено відповідача до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій (далі - Реєстр), що беруть участь у врегулюванні заборгованості за спожиті енергоносії, що зумовлює заборону на нарахування відповідачу-боржнику, як теплопостачальному підприємству, пені, інфляційних втрат та 3% річних на основний борг за розрахунками з оплати вартості поставленого природного газу у 2014 році в частині суми, що була погашена станом на 21.01.2015 до набрання чинності 30.11.2016 Законом №1730-VIII.
Дія Закону №1730-VIII поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії (стаття  2).
Відповідно до частини 1 статті 3 Закону №1730-VІІІ для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.
За приписами частини 1 пункту 1 статті 4 Закону №1730-VІІІ взаєморозрахунки проводяться щодо врегулювання заборгованості з різниці в тарифах для погашення кредиторської заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової енергії для населення, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню (без урахування розміру зобов`язань із сплати неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашеної на початок місяця, в якому укладається договір про організацію взаєморозрахунків, а в разі її відсутності - кредиторської заборгованості перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води іншим категоріям споживачів.
Частина п`ята статті 5 Закону №1730-VIII передбачає, що повне або часткове нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону, у розмірі, що дорівнює сумі тримісячних платежів за цим договором, є підставою для: розірвання договору про реструктуризацію заборгованості постачальником природного газу в односторонньому порядку; дострокового стягнення всієї реструктуризованої та непогашеної заборгованості згідно з договором про реструктуризацію заборгованості; нарахування на непогашену суму реструктуризованої заборгованості неустойки (штрафів, пені), процентів річних, інфляційних нарахувань.
А частина восьма цієї статті покладає на кожну із сторін обов`язок укладення договору про реструктуризацію заборгованості у строк, що не перевищує 10 календарних днів з дня його отримання, якщо сума за таким договором підтверджена актами звіряння між учасниками процедури врегулювання заборгованості.
Отже, як вказано Верховним Судом,  ці норми в сукупності встановлюють засоби для кредитора, які спрямовані на забезпечення виконання обов`язку боржника, якого включено в Реєстр, однак він ухиляється від сплати заборгованості. Кредитор має ініціювати укладення договору про реструктуризацію, а у разі ухилення боржника від його укладення, звернутись до компетентного органу про виключення боржника з Реєстру, після чого кредитор може здійснити нарахування на непогашену суму заборгованості неустойки (штрафу, пені), процентів річних й інфляційних нарахувань за весь час існування такої заборгованості.
Відтак, нормою частини першої статті 5 Закону кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий газ, використаний станом на 01.07.2016 для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), процентів річних та інфляційних нарахувань за весь час існування такої заборгованості), не погашена станом на 31.12.2016 є такою, що підлягає реструктуризації за умови включення такої організації до Реєстру. Необхідною передумовою для нарахування з боржника неустойки (пені, штрафу), інфляційних та річних на таку заборгованість є дотримання кредитором процедури укладення угоди про реструктуризацію з боржником та її розірвання. У випадку погашення цієї заборгованості боржником - учасником процедури врегулювання без укладення договору про реструктуризацію, відсутні передумови для стягнення з нього неустойки (штрафу, пені), процентів річних та інфляційних нарахувань на заборгованість за спожитий газ, використаний станом на 01.07.2016.
Виходячи з матеріалів справи та аналізу вищевказаних положень Закону №1730-VІІІ, судом першої інстанції вірно встановлено, оскільки заборгованість по договору у розмірі 135 777 333,66 грн сплачена відповідачем до 21.01.2015, тобто до набрання чинності Закону №1730-VIII, то відповідно на цю суму пеня, інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються в силу положень частини три статті 7 Закону №1730-VIII.
Щодо боргу у розмірі 52 480 702,54 грн, то судом першої інстанції встановлено, що відповідачем не здійснювались заходи на реструктуризацією цієї суми, відповідач не включений в Реєстр, договір на реструктуризацію також не укладав, тому положення статті 7 Закону №1730-VІІІ не застосовуються до спірних відносин в частині сплаченого боргу у розмірі 52480702,54 грн. За таких обставин, суд дійшов висновку, що на суму погашену 16.01.2017 у розмірі 52480702,54 грн підлягають нарахуванню пеня, інфляційні втрати, проценти річних  на загальних підставах.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність підстав для стягнення штрафних санкцій за розрахунками, здійсненими на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 217, оскільки не врахував, що АТ “К.Енерго” не користувався грошовими коштами  позивача і не міг впливати на визначення нормативу перерахування коштів, а отже вважає, що відсутня вина відповідача у простроченні здійснення розрахунків із застосуванням рахунку із спеціальним режимом використання (постанова Кабінету Міністрів України № 217).
Щодо Порядку № 217 та розрахунків, які згідно нього проведені, колегія суддів зазначає наступне.
Так, на виконання вимог статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18.06.2014 №217 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки» (далі – Порядок №217).
Пунктом 1 Порядку №217 передбачено, що цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.
В силу частин четвертої, п`ятої статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», Порядок №217, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 18.06.2014 №217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (пункти 3, 4, 5, 6 Порядку №217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (пункти 8, 9, 14 Порядку №217).
Отже, положеннями Порядку №217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії. 
Разом з тим, Порядок №217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду 27.02.2020 у справі №921/12/19 та 21.02.2018 у справі №910/16072/16, від якої Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачала підстав для відступу при розгляді справи №903/918/19.
Колегія суддів звертає увагу, що скасовуючи судові рішення попередніх інстанції у даній справі № 905/1965/19 (905/1856/19), суд касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови від 26.11.2020 зазначив про те, що положення Порядку №217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу (пункт 7.2. договору), а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.
Таким чином, положення Порядку №217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності та не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу.
Відповідач у силу статті 42 Господарського кодексу України під час здійснення господарської діяльності несе підприємницький ризик, у тому числі щодо несвоєчасності розрахунків із ним його контрагентами (споживачами теплової енергії, виробленої з ресурсу позивача).
З огляду на викладене, судом відхиляються доводи відповідача щодо відсутності правових підстав для нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних на суму заборгованості, яку сплачено на виконання постанови КМУ №217.

Як убачається з матеріалів справи (т.2,а.с. 174) заборгованість у розмірі  52 480 702,54 грн сплачена відповідачем з призначенням платежу оплата за газ згідно з договором від 03.02.2014 № 2335/14-Кп-41.  
В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують проведення розрахунків шляхом підписання спільних протокольних рішень відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, якими мало би бути змінено порядок і строк проведення розрахунку.
Апеляційний господарський суд зазначає, що оскільки лише підписання спільних протокольних рішень свідчить про те, що сторони погодилися на встановлення між ними іншого (відмінного від того, що передбачений у договорі) порядку розрахунків. Відтак відсутність укладених спільних протокольних рішень має наслідком виконання зобов`язань на умовах та у строк, передбачений договором (зазначене узгоджується із правовою позицією Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 16.10.2020 у справі №903/918/19).
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції природний газ на суму 52 480 702,54 грн  був оплачений відповідачем 16.01.2017 виключно власними коштами та з порушенням строку визначеного договором, оскільки відповідно до п.6.1 договору, відповідач повинен був здійснити оплату до 14.01.2015.
З урахуванням наведеного, в даному випадку, підставою для стягнення з відповідача нарахувань, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України та застосування до нього штрафних санкцій (пені) у погодженому у договорі поставки розмірі за порушення грошового зобов`язання, є наявність у відповідача суми основного боргу за розрахунками за отриманий від позивача природний газ, яка не була предметом регулювання спільних протокольних рішень та несвоєчасно сплачена відповідачем за рахунок власних коштів. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №908/885/18 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №903/918/19.
Відповідно до ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Так, нормами ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Оскільки відповідачем допущено прострочення внесення платежів у встановлений в             п. 6.1. договорі строк, він вважається таким, що прострочив.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідачем в порушення умов договору (п. 6.1) не у строк погоджений сторонами здійснено погашення боргу на суму               52 480 702,54 грн. За таких обставин, на цю суму підлягає нарахуванню пеня, передбачена п. 7.2 договору,  3% річні та інфляційні втрати за період з 15.01.2015.
Перевіривши розрахунок пені на суму 52480702,54 грн за період з 15.01.2015 по 14.07.2015, що становить 13 817 521,96 грн; розмір 3% річних за період з 15.01.2015 по 15.01.2017, що становить 3 153 155,63 грн; розмір інфляційних втрат, що становить                  29 487 206,59 грн. за період лютий 2015 - грудень 2016, суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок місцевого господарського суду про обгрунтованість позовних вимог в зазначеній частині.
Щодо наведених апелянтом доводів про те, що АТ “К.Енерго” не є належним відповідачем по цій справі, оскільки згідно умов мирової угоди від 09.10.2018 у справі               № 910/7807/18 правонаступником за всіма зобов`язаннями ПАТ «Київенерго» за договором №2335/14-КП-41 від 03.02.2014 є КП «Київтеплоенерго», колегія суддів зазначає наступне.
Так, ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі №910/7807/18 затверджено Мирову угоду, укладену 09.10.2018 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Публічним акціонерним товариством «Київенерго».
За Мировою угодою КП «Київтеплоенерго» підтверджує та визнає, що стало і є правонаступником за борговими зобов`язаннями ПАТ «Київенерго» з оплати спожитих енергоносіїв (природного газу), зокрема, за договором постачання (купівлі-продажу) природного газу №2335/14-КП-41 від 03.02.2014 з усіма додатковими угодами та додатками, укладеним між ПАТ «Київенерго» та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (п.1 Мирової угоди).
Відповідно до п.1.1. Мирової угоди від 09.10.2018 сторони визнають та погодили, що неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані відповідно до умов договорів за борговими зобов`язаннями станом на дату підписання Мирової Угоди і тих, що будуть нараховані відповідно до умов договорів за борговими зобов`язаннями не є предметом врегулювання цієї Мирової угоди, а питання їх стягнення підлягає вирішенню у судовому порядку в рамках окремого судового спору / судових спорів. При цьому, Сторони домовились, що наявність підстав для стягнення з КП «Київтеплоенерго» таких нарахувань буде визначатися за результатами розгляду судами спорів за відповідними вимогами ПАТ «НАК «Нафтогаз України».
Враховуючи приписи ч. 4 ст. 236 ГПК України, які визначають, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, отже при вирішенні даної справи застосуванню підлягають висновки Верховного суду у справах № 910/5082/18, № 910/5244/18, № 910/7715/18, № 910/5095/18, № 910/5105/18, № 910/5085/18, № 910/5080/18, № 910/5098/18, № 910/5096/18, № 910/5101/18, № 910/5104/18, № 910/5084/18.
Так, судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій в межах справи №910/5098/18 досліджувалось питання правомірності заміни боржника (ПАТ «Київенерго») на КП «Київтеплоенерго» за зобов`язаннями ПАТ «Київенерго» перед НАК «Нафтогаз України» за відсутності волі КП «Київтеплоенерго» в частині заявлених до стягнення пені, 3% річних та інфляційних та факту передачі йому кореспондуючих такому зобов`язанню прав вимоги до споживачів, за висновками судів, положення частини 4 ст.  13, частин 1, 4 статті 41, частини 2 статті 61 Конституції України виключать можливість такої заміни.
Верховний Суд зазначив, зокрема, наступне: «суди дійшли правильного висновку, що покладення на нового користувача похідних зобов`язань попереднього користувача, з огляду на правову природу їх виникнення - неправомірну поведінку ПАТ "Київенерго" щодо належного виконання договірного зобов`язання, свідчить про порушення принципу індивідуального характеру юридичної (цивільно-правової) відповідальності, визначеного ч. 2  ст. 61 Конституції України.
Встановивши факт невідповідності положень ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" у разі їх застосування до спірних правовідносин Конституції України, господарські суди попередніх інстанцій правильно не застосували положення цієї норми під час вирішення питання правонаступництва відповідача з огляду на наявність у суду такого права, передбаченого ч. 6 ст. 11 ГПК України.
Доводи скаржника про те, що суд апеляційної інстанції не врахував обставини, які встановлені ухвалою господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі №910/7807/18 про затвердження мирової угоди, є безпідставними, оскільки апеляційний господарський суд врахував та зазначив у оскаржуваній постанові, що зі змісту ухвали від 10.10.2018 у справі    №910/7807/18 слідує, що КП "Київтеплоенерго" стало правонаступником АТ "Київенерго" за договором №1924/1617-КП-41/17 від 17.01.2017 в частині основного боргу в сумі 0 грн».
Враховуючи викладене, доводи відповідача про пред`явлення позову до неналежного відповідача є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо посилання відповідача  на висновки Верховного Суду за аналогічними спорами, які викладені у постановах від 17.12.2019 у справі № 922/932/19; від 31.03.2020 у справі №917/530/19; від 18.03.2020 у справі № 908/2304/18, колегія суддів зазначає, що у даних справах встановлено, що за участю позивача та відповідача укладались спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, оплата поставленого природного газу за договором проводилась у порядку та на умовах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217, остаточний розрахунок проводився на підставі спільних протокольних рішень відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005, а тому у позивача були відсутні підстави для нарахування відповідачу 3% річних, інфляційних та пені.
Проте, в даній справі судом встановлено, що заборгованість у розмірі  52 480 702,54 грн сплачена відповідачем власними коштами, а не у спосіб, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, яким мало би бути змінено порядок і строк проведення розрахунку, в зв`язку з чим покликання апелянта на вищезазначені постанови Верховного Суду є недоречним.

Щодо посилання відповідача в додаткових поясненнях (вх. 12021 від 20.10.2021) на застосування до спірних правовідносин нової редакції  ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень Закону України № 1639 від 14.07.2021 «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», частину першу статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» викладено в такій редакції:
« 1. На реструктуризовану заборгованість за спожитий природний газ, а також послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію станом на 1 червня 2021 року неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються.
Нараховані на заборгованість за спожитий природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, утворену станом на 1 червня 2021 року, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не можуть бути предметом подальшого продажу та врегульовуються у такий спосіб:
підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом, якщо погашення основної частини боргу здійснено до 1 червня 2021 року або до моменту укладення договорів про реструктуризацію відповідно до статті 5 цього Закону, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону».
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Закон України № 1639 від 14.07.2021 набув чинності 29.08.2021, отже на час прийняття оскаржуваного рішення від 25.06.2021 у справі № 905/1965/19 (905/1856/19) дана редакція Закону не існувала, а тому не могла бути застосована судом до спірних правовідносин, в зв`язку з чим наведені відповідачем доводи з цього приводу не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки не спростовують обґрунтованих висновків суду в частині стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних, нарахованих на суму заборгованості в розмірі 52 480 702,54 грн.

Відповідно ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
          З огляду на зазначене, враховуючи вказівки Верховного Суду викладені в постанові від 26.11.2020 у справі № 905/1965/19 (905/185619), апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції, а тому оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до вимог ст.129 ГПК України.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 273, 275, 276, 282, 283, 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “К.Енерго”, м.Курахове, Донецька область на рішення Господарського суду Донецької області від 25.06.2021 у справі                  № 905/1965/19 (905/1856/19) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Донецької області від 25.06.2021 у справі                              № 905/1965/19 (905/1856/19) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів через Східний апеляційний господарський суд з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 01.11.2021.

Головуючий суддя                                                                           О.О. Радіонова

Суддя                                                                                                І.В. Зубченко  

Суддя                                                                                                Л.Ф. Чернота