справа № 369/1906/18                                               головуючий у суді І інстанції Ковальчук Л.М.
провадження № 22-ц/824/16696/2021          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

 
       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року                                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,	
 
з участю секретаря	 Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Центр первинної медіко-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради», тимчасово виконуючого обов`язки директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» ОСОБА_2, треті особи: Києво-Святошинська районна державна адміністрація, Департамент охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації, про зобов`язання вчинити дії щодо належного оформлення звільнення, стягнення грошової компенсації та відшкодування моральної шкоди,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом, згідно з яким, враховуючи уточнення до позовної заяви від 31.01.2019 року та остаточний розрахунок сум грошової компенсації від 14.06.2019 року, просив: зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» належним чином оформити звільнення з роботи лікаря ОСОБА_1 відповідним наказом роботодавця, згідно з його письмовою заявою про звільнення у відповідності до вимог ст. 38 КЗпП України, негайно видати позивачу трудову книжку із записом про звільнення з роботи з посади лікаря загальної практики-сімейної медицини за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 01.12.2017 року, видати копію наказу про звільнення; стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» на його користь грошову компенсацію за 8 днів невикористаної відпустки за період роботи з 01.07.2017 року по 01.12.2017 року, яка з урахуванням середньоденного заробітку у розмірі 225 грн. 31 коп., дорівнює сумі 1 802 грн. 48 коп.; стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» на його користь грошову компенсацію в розмірі середньомісячного заробітку за затримку видачі трудової книжки та за затримку розрахунку при звільненні з роботи у період з 01.12.2017 року по 14.06.2019 року, тобто за 560 днів, у розмірі 126 173 грн. 60 коп.; стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» на його користь грошову компенсацію в сумі 30 000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17.11.2017 року позивач звернувся до головного лікаря КЗ «Києво-Святошинський центр первинної медико-санітарної допомоги» ОСОБА_2 з письмовою заявою про звільнення за власним бажанням з посади лікаря загальної практики - сімейної медицини Боярської амбулаторії загальної практики - сімейної медицини № 1. Незважаючи на заборону примусової праці в України, відповідач відмовив йому у звільненні за власним бажанням, оскільки відповідно до п. 6 постанови Кабінету Міністрів України за № 992 від 22.08.1996 року «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» позивач зобов`язаний відпрацювати у КЗ «Києво-Святошинський центр первинної медико-санітарної допомоги» не менше трьох років.
 
Позивач, посилаючись на порушення його трудових прав, звернувся до суду з даним позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області позов задоволено частково. Зобов`язано КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» належним чином оформити звільнення з роботи з посади лікаря загальної практики-сімейної медицини ОСОБА_1 відповідним наказом згідно з письмовою заявою ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням у відповідності до вимог ст. 38 КЗпП України, негайно видати ОСОБА_1 трудову книжку із записом про звільнення з роботи з посади лікаря загальної практики-сімейної медицини за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 01.12.2017 року, видати ОСОБА_1 копію наказу про звільнення з роботи з посади лікаря загальної практики - сімейної медицини за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 01.12.2017 року. Стягнуто з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 8 днів невикористаної відпустки за період роботи з 01.07.2017 року по 01.12.2017 року в сумі 1 802 грн. 48 коп., грошову компенсацію за затримку видачі трудової книжки та за затримку розрахунку при звільненні з роботи, починаючи з 01.12.2017 року по 14.06.2019 року в сумі 126 174 грн. 50 коп., 5 000 грн. 00 коп. у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено (т. 1, а.с. 234-243).
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Комунальне підприємство «Центр первинної медіко-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» подало апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
 
При цьому, зазначає, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки роботодавцем позивача був саме Відділ охорони здоров`я Києво-Святошинської районної ради, за наказом якого позивач 31.07.2017 року був переведений на посаду лікаря загальної практики сімейної медицини Боярської амбулаторії загальної практики сімейної медицини №1. Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. 00 коп., жодним чином не обґрунтував яким чином відповідач завдав таку шкоду та не вмотивував її розмір.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року апеляційну скаргу Комунального підприємства «Центр первинної медіко-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради»  залишено без задоволення. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2019 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» задоволено частково.Постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
В судовому  засіданні  позивач та його представник просили апеляційну скаргу  залишити без задоволення.
 
Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.Від відповідача 03.12.2021 року надійшла заява про розгляд справи без його участі.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішеннясуду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з такого.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом встановлено, що у 2014 році ОСОБА_1 закінчив Національний медичний університет імені О. О. Богомольця і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря, що підтверджується дипломом спеціаліста від 29 червня 2016 року № 04409.
 
Відповідно до направлення на роботу від 12 травня 2014 року № 513, (додаток 3 до пункту 11 Порядку працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням), ОСОБА_1 направлено в розпорядження ДОЗ Київської ОДА Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району для роботи на посаді «лікар загальної практики-сімейний лікар» з місячним окладом згідно із штатним розписом, із датою прибуття 01 серпня 2014 року.
 
Згідно з наказом Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації від 28 липня 2014 року № 309-Н «Про зарахування в інтернатуру» та додатку до наказу ОСОБА_1 з 01 серпня 2014 року зараховано на посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря до Києво-Святошинської Центральної районної лікарні для проходження інтернатури.
 
Відповідно до наказу відділу охорони здоров`я Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 01 серпня 2014 року № 91-к ОСОБА_1 прийнято на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «загальна практика-сімейний лікар» за направленням Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації від 01 серпня 2014 року для проходження інтернатури на базі Києво-Святошинської Центральної районної лікарні, з посадовим окладом 1 551,00 грн.
 
Наказом відділу охорони здоров`я Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 29 липня 2016 року № 436-к ОСОБА_1 звільнено з посади у зв`язку із закінченням інтернатури на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України з 31 липня 2016 року.
 
Згідно з наказом відділу охорони здоров`я Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 01 серпня 2016 року № 448-к ОСОБА_1 прийнято на посаду лікаря ЗПСМ Жорнівської АЗПСМ як молодого спеціаліста з 01 серпня 2016 року, з посадовим окладом 2 334,00 грн. + 10 % за зав.
 
Наказом № 438-к від 31 липня 2017 року ОСОБА_1 за його заявою було переведено на посаду лікаря загальної практики-сімейної медицини Боярської амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 1.
 
17 листопада 2017 року ОСОБА_1 подав на ім`я головного лікаря КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» ОСОБА_2 заяву про звільнення за власним бажанням з 01 грудня 2017 року.
 
28 листопада 2017 року КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» листом № 305 повідомив ОСОБА_1 про те, що він зобов`язаний відпрацювати у замовника, тобто у КЗ «Києво-Святошинський центр первинної медико-санітарної допомоги», не менше трьох років, а звільнення з посади може бути проведено після надання Департаментом охорони здоров`я згоди на звільнення.
 
30 листопада 2017 року КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» звернувся до Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації із листом № 952 з проханням надати роз`яснення порядку дій роботодавця в ситуації з ОСОБА_1 з метою запобігання порушень трудового права працівника, передбачених КЗпП України.
 
04 грудня 2017 року КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» складено акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 04 грудня 2017 року.
 
05 грудня 2017 року КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» направив на ім`я ОСОБА_1 лист № 972 з проханням повідомити причини відсутності на робочому місці 04 грудня 2017 року.
 
06 грудня 2017 року ОСОБА_1 подав КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» заяву про надіслання йому рекомендованим листом довідки з місця роботи (період праці з 01 серпня 2016 року до 01 грудня 2017 року) та трудової книжки із записом про звільнення за власним бажанням, копії наказу про звільнення за адресою його місця проживання та розрахувати його в повному обсязі згідно з чинним законодавством України.
 
15 грудня 2017 року КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» складено акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці з 05 грудня 2017 року до 15 грудня 2017 року.
 
26 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» із заявою, в якій повторно просив надіслати йому трудову книжку, копію наказу про звільнення, здійснити з ним розрахунок у повному обсязі, надіслати довідку з місця роботи, довідку про середньомісячну заробітну плату.
 
10 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держпраці в Київській області із скаргою щодо сприяння у вирішенні вказаних питань.
 
15 січня 2018 року КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» направив ОСОБА_1 лист № 7, в якому повідомив, що питання щодо звільнення буде прийняте після отримання відповіді від Міністерства охорони здоров`я України та Департаменту охорони здоров`я щодо надання роз`яснення стосовно звільнення ОСОБА_1 .
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» у супереч вимогам трудового законодавства України не розглянуло заяву позивача та не вирішило питання щодо його звільнення із займаної посади за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, не видало відповідний наказ про звільнення, і всупереч вимогам статей 47, 48 КЗпП України та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, не видало позивачу трудову книжку із записом про його звільнення, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. У зв`язку з порушенням відповідачем вимог трудового законодавства України з нього на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація за невикористані дні відпустки, за затримку видачі трудової книжки, за затримку розрахунку при звільненні з роботи та відшкодування моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди, виходили із засад розумності, виваженості та справедливості, керуючись статтею 237-1 КЗпП України та роз`ясненнями, викладеними у постанові пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», конкретними обставинами справи, характером та обсягом страждань, яких зазнав позивач через неправомірні дії відповідача щодо порушення його права на свободу праці.
 
Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.
 
Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
 
Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
 
Роботодавець або уповноважений ним орган зобов`язаний розірвати трудові відносини в певний строк, зазначений у заяві, і видати наказ, у якому причина й дата звільнення мають бути чітко сформульовані.
 
Згідно з частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням. Пунктом 3 цього Порядку передбачено, що цей Порядок поширюється на осіб, які навчаються за спеціальністю медичного профілю.
 
Згідно з пунктом 4 цього Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1.
 
Відповідно до угоди випускник зобов`язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою (пункт 6 Порядку).
 
Випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням.
 
У разі якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у пунктах 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (пункт 21 Порядку).
 
У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі   № 362/3528/17-ц (провадження № 61-40458св18) зазначено, що відповідно до пункту 6 цього Порядку випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, а також ті, що почали навчання до 1996 року за державним замовленням без укладення угоди, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки.
 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зазначила, що «якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.
 
Велика Палата Верховного Суду вважає розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця.
 
На переконання Великої Палати Верховного Суду, покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучаснихумовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах».
 
Отже, переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції враховує висновки Верховного Суду та вважає обґрунтованими доводи КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради», який  у листі від 28 листопада 2017 року № 305, повідомив ОСОБА_1 , що останній зобов`язаний відпрацювати у замовника, тобто у КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради», не менше трьох років. 
 
Поряд з цим, обґрунтовуючи свої вимоги  позивач зазначив, що згідно з підпунктом 7.6.10 статуту КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» саме до компетенції директора КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» належить питання щодо прийняття рішень про прийняття на роботу, звільнення з роботи працівників підприємства, а також інші передбачені законодавством про працю рішення в сфері трудових відносин. Однак в матеріалах справи відсутня у повному обсязі копія статуту КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради».
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що наказом відділу охорони здоров`я Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 01 серпня 2016 року № 448-к ОСОБА_1 прийнято на посаду лікаря. Даних про те, що КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» приймав рішення про прийняття позивача на роботу матеріали справи не містять. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
 
Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
 
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
 
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
 
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог  ст. 82 ЦПК України саме позивача.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Під час перегляду  справи апеляційним судом  було забезпечено та роз`яснено стороні позивача можливість надати додаткові пояснення, заявити  відповідні клопотання з метою забезпечення  повного та всебічного розгляду  справи (на врахування висновків викладених у постанові ВС від 13.10.2021 року), що  стороною позивача  залишено  поза увагою. В судовому  засіданні  представник  позивача наголосив, що просить вирішити питання  за наявними матеріалами справи і інших доказів витребовувати не потрібно.
 
Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості заміни неналежної сторони у справі чи витребування доказів  з власної ініціативи.
 
При цьому, колегія суддів критично розцінює і не приймає до уваги частину Статуту (а.с.122-124 т.1), оскільки з наданого змісту вбачається, що його редакцію затверджено та погоджено у листопаді 2018 року, тоді як порушення прав позивача, про відновлення яких він ставив питання у позові виникли у грудні 2017 року. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що станом на грудень 2017 року редакція Статуту відповідача, який діяв на той час мала такі ж положення суду надано не було.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами належність визначеного ним відповідача саме  Комунального підприємства «Центр первинної медіко-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради».
 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Отже, враховуючи, що під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає рішення суду безпідставним та незаконним, а тому таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову  у задоволенні позову.
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати апелянта за подачу апеляційної скарги мають компенсуватися за рахунок держави.
 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Центр первинної медіко-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» -  задовольнити.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2019 року- скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Судові витрати, понесені Комунальним підприємством «Центр первинної медіко-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» за подачу апеляційної скарги в розмірі  4 470,00 грн. компенсувати за рахунок держави.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                                  Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                              О.Ф. Лапчевська

              Г.І. Мостова