Справа № 755/623/20                                                                                                     Головуючий в суді І інстанції Савлук Т.В.
Провадження № 22-ц/824/10428/2021                                                                         Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(у порядку письмового провадження)
 
29 листопада 2021 року                                                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В.В.,
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року у справі за позовом Національного медичного університету імені О. О. Богомольця до ОСОБА_1 , третя особа - Міністерство охорони здоров`я України, про відшкодування вартості навчання за державним замовленням,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому вказував, що на підставі наказу ректора Національного медичного університету імені О.О. Богомольця за № 1390/л-1 від 13 серпня 2010 року ОСОБА_1 була зарахована на бюджетну форму навчання на перший курс денної форми навчання за спеціальністю «медико-профілактична справа» медичного факультету №4 Національного медичного університету іменні О.О. Богомольця. 
25 серпня 2010 року між Університетом та відповідачем укладено угоду № 100514 про підготовку фахівців з вищою освітою, за якою відповідач зобов`язалась прибути після закінчення вищого навчального закладу до місця направлення і відпрацювати не менше трьох років у медичному закладі, а у разі відмови їхати за призначенням, відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. 
Наказом ректора Національного медичного університету імені О.О. Богомольця за № 1783/л-1 від 24 червня 2016 року відповідач відрахована з Університету у зв`язку із закінченням навчання та за розподілом направлена до Управління охорони здоров`я Черкаської ОДА для проходження інтернатури та подальшої роботи за державним замовленням в Чигиринську центральну районну лікарню. 
Позивач вказував, що після закінчення учбового закладу відповідач, отримавши направлення, за місцем розподілу для проходження інтернатури не прибула, тому відповідно до вимог нормативних документів та угоди від 25 серпня 2010 року № 100514, укладеної з Університетом, в частині її обов`язку відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки в установі, відповідно до направлення на роботу, на відповідача покладається обов`язок повернути фактично понесені витрати за весь період проходження навчання у вищому навчальному закладі за державним замовленням, вартість навчання становить 143303,12 грн., включаючи виплачену відповідачу стипендію.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням, Національний медичний університет імені О.О. Богомольця подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що судом першої інстанції не враховано, що факт неприбуття відповідача до місця розподілу було встановлено Актом ревізії фінансово-господарської діяльності Університету № 04-21/7 від 12 червня 2019 року, тому висновок суду про застосування строків позовної давності є необґрунтованим. 
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що беручи до уваги факт неналежного виконання позивачем передбаченого угодою з відповідачем обов`язку щодо здійснення контролю за своєчасним прибуттям студента до місця проходження інтернатури після закінчення навчання в Університеті, в частині наявної у позивача можливості дізнатися про порушення свого права, починаючи з 01 серпня 2016 року - дати, коли за виданим Університетом направленням на роботу, відповідач зобов`язана була приступити до роботи у УОЗ Черкаської ОДА Чигиринської ЦРЛ, проте з позовом позивач звернувся до суду лише 15 січня 2020 року, тобто з порушенням загального трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця винесено наказ №1390/л-1 від 13 серпня 2010 року, яким ОСОБА_1 зарахована з 01 вересня 2010 року першого курсу денної форми навчання за спеціальністю «медико-профілактична справа» медичного факультету за державним замовлення.
25 серпня 2010 року укладено Угоду між ОСОБА_1 та Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця про підготовку фахівців з вищою освітою.
Відповідно до Угоди студент зобов`язується: оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності за спеціальністю; прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, республіки вартість навчання в установленому порядку.
Національний медичний університет імені О.О. Богомольця зобов`язується забезпечити студентові: якісну теоретичну і практичну підготовку фахівців з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця; місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації.
Відповідно до наказу Національного медичного університету імені О.О. Богомольця №3446/л-1 від 07 жовтня 2015 року студентам 6 курсу 11 семестру 2015/2016 р.р. медичного факультету №4 змінено код спеціальності 7.110101 «лікувальна справа» на код спеціальністю 7.1201001 «Лікувальна справа» за рахунок коштів держбюджету у зв`язку з виробничою необхідністю.
24 червня 2016 року Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця винесено наказ № 1783/л-1 про завершення навчання які навчаються за рахунок коштів держбюджету медичний факультет №4 та за результатами складання ліцензійного інтегрованого іспиту студентами-громадянами України «Крок-2. Медико-профілактична справа», надані Державною організацією «Центр тестування професійної компетентності фахівців з вищою освітою напрямів підготовки «Медицина» і «Фармація» при МОЗ України» 2016 року.
30 березня 2016 року Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця, ОСОБА_1 видано направлення на роботу № 477 в розпорядження УОЗ Черкаської ОДА Чигиринської ЦРЛ, для роботи на посаді Лікар-нарколог.
05 вересня 2016 року Черкаською обласною державною адміністрацією Управління охорони здоров`я винесено наказ № 244-кл, яким випускницю 2016 року Національного медичного університету імені О.О. Богомольця ОСОБА_1 зараховано в Чигиринську ЦРЛ на посаду лікаря-інтерна по спеціальності «психіатрія» з 06 вересня 2016 року по 31 січня 2018 року. Направлено ОСОБА_1 для проходження заочної частини інтернатури на базу УКЗ Черкаській обласній психоневрологічній диспансер» Черкаської обласної ради. Після закінчення інтернатури направити ОСОБА_1 в розпорядження головного лікаря Чигиринської ЦРЛ для роботи на посаді лікаря-нарколога. Головному лікарю Чигиринської ЦРЛ у 5-ти денний термін надати до Національного медичного університету імені О.О. Богомольця повідомлення до направлення на роботу.
Відповідно до листа-відповіді за вих. № 1032/02 від 12 вересня 2016 року Чигиринська центральна лікарня повідомила Відділ кадрів Управління охорони здоров`я Черкаської облдержадміністрації, що у медичному закладі посада лікаря-нарколога зайнята іншим спеціалістом та відсутня необхідність навчати лікаря-інтерна по спеціальності «психіатрія» та подальшого працевлаштування відповідача на посаду лікаря-нарколога.
14 вересня 2016 року Черкаською обласною державною адміністрацією Управління охорони здоров`я направлено на адресу Міністерства охорони здоров`я України Департаменту управління персоналом та кадрової роботи листа про зміну місця призначення, де зазначено що ОСОБА_1 закінчила у 2016 році Національний медичний університет імені О.О. Богомольця за спеціальністю «Лікувальна справа» та направлена на роботу лікарем-наркологом Чигиринської ЦРЛ. Для оформлення в інтернатуру прибула 05 вересня 2016 року. На момент оформлення на роботу за місцем укомплектована. Адміністрацією Чигиринської ЦРЛ та Управління охорони здоров`я обласної державної адміністрації їй пропонувалися посади лікаря-терапевта та лікаря загальної практики - сімейного лікаря, від яких вона відмовилася. ОСОБА_1 звернулася з заявою порушити клопотання перед МОЗ України щодо надання їй дозволу на самостійне працевлаштування.
27 грудня 2019 року Комунальне некомерційне підприємство «Чигиринська багатопрофільна лікарня» Чигиринської районної ради направило на адресу Національного медичного університету імені О.О. Богомольця повідомлення, зі змістом, що станом на 2016 рік посада лікаря-нарколога в Чигиринській ЦРЛ була зайнята молодим спеціалістом, а тому потреби в навчанні лікаря-інтерна по спеціальності «Психіатрія» не було. ОСОБА_1 було запропоновано пройти інтернатуру по спеціальності «Терапія». Від даної пропозиції відмовилася.
16 вересня 2019 року Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця на адресу відповідача надіслано вимогу про повернення коштів за навчання у Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця за рахунок бюджетних коштів у розмірі 148 092,25 грн. за період з 2010 року по 2016 рік.
У поданому до суду першої інстанції відзиві на позов, ОСОБА_1 просила в позові відмовити, з урахуванням спливу строку позовної давності.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За ч.ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Як роз`яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Вирішуючи питання застосування до даних правовідносин строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення його прав діями відповідача, внаслідок невиконання передбаченого договором та законом обов`язку щодо необхідності прибуття до місця роботи за направленням і відпрацювання не менше трьох років після закінченням навчання в інтернатурі та наявності правових підстав для застосування передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України наслідків спливу строку позовної, про що в суді першої інстанції було заявлено відповідачем.
З аналізу положень статей 256, 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Аналогічний правовий висновок, висловлений у постановах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16, від 22 березня 2017 року у справі № 6-43цс17.
Визначення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.
Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу» (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів  вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропущення позивачем трирічного строку позовної давності, враховуючи факт неналежного виконання відповідачем свого обов`язку, та можливості Університету дізнатися про порушення свого права ще в 2016 році, з урахуванням передбаченого угодою з відповідачем обов`язку щодо здійснення контролю за своєчасним прибуттям студента до місця проходження інтернатури після закінчення навчання в Університеті, проте з позовом позивач звернувся до суду лише 15 січня 2020 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що, факт неприбуття відповідача до місця розподілу було встановлено лише Актом ревізії фінансово-господарської діяльності Університету № 04-21/7 від 12 червня 2019 року, а тому, строк позовної давності має обчислюватися саме з цієї дати, що безпідставно не врахував суд першої інстанції, є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до п.п. 1.3., 7.3. Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом МОЗ України № 291 від 19 вересня 1996 року, однією зі складових проходження інтернатури, як форми післядипломної підготовки, є стажування в базових установах і закладах охорони здоров`я на посаді лікаря з виплатою заробітної плати, що відповідно підтверджується виданим позивачем направленням, в якому строк прибуття до роботи зазначено  саме з 01 серпня 2016 року в Управління охорони здоров`я  Черкаської облдержадміністрації Чигиринської ЦРЛ.
Відповідно до листа-відповіді за вих. № 1032/02 від 12 вересня 2016 року Чигиринська Центральна лікарня повідомила Відділ кадрів Управління охорони здоров`я Черкаської облдержадміністрації, що у медичному закладі посада лікаря-нарколога зайнята іншим спеціалістом та відсутня необхідність навчати лікаря-інтерна по спеціальності «психіатрія» та подальшого працевлаштування відповідача на посаду лікаря-нарколога.
Відповідно до листа від 14 вересня 2016 року, Черкаська обласна державна адміністрація Управління охорони здоров`я направила на адресу Міністерства охорони здоров`я України Департаменту управління персоналом та кадрової роботи листа про зміну місця призначення, де зазначено що ОСОБА_1 закінчила у 2016 році Національний медичний університет імені О.О. Богомольця за спеціальністю «Лікувальна справа» та направлена на роботу лікарем-наркологом Чигиринської ЦРЛ. Для оформлення в інтернатуру прибула 05 вересня 2016 року. На момент оформлення на роботу за місцем укомплектована. Адміністрацією Чигиринської ЦРЛ та Управління охорони здоров`я обласної державної адміністрації їй пропонувалися посади лікаря-терапевта та лікаря загальної практики - сімейного лікаря, від яких вона відмовилася. ОСОБА_1 звернулася з заявою порушити клопотання перед МОЗ України щодо надання їй дозволу на самостійне працевлаштування.
Відповідно до п.22 ч.3 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних)  закладів  освіти,  підготовка  яких здійснювалась за державним замовленням,  затвердженого наказом МОЗ України №367 від 25 грудня 1997 року, якщо  замовник відмовив у прийнятті на роботу випускника, останній звертається до державної служби зайнятості за сприянням у працевлаштуванні. При цьому пред`являється направлення на роботу і засвідчена  печаткою   замовника   довідка    про    відмову  у працевлаштуванні. 
Відповідно до п.12 ч.2 Порядку, керівники державних вищих медичних  (фармацевтичних) закладів освіти III -  IV  рівнів  акредитації  здійснюють  чіткий контроль  за своєчасним прибуттям випускників до місця проходження інтернатури,  а закладів I - II  рівнів  акредитації  -  до  місця роботи.
Відповідно до п.20 ч.3 Порядку, на керівників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти покладається  персональна  відповідальність  за своєчасне вручення випускникові  диплома,  направлення  на  роботу  або  довідки  про надання можливості самостійного працевлаштування.
Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня коли, особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що міститься в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду є недостатньою.
Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16.
А відтак, посилання апелянта на те, що в 2016 році до Університету не надходила інформація про відмову у працевлаштуванні ОСОБА_1 , не спростовує встановлений місцевим судом факт неналежного виконання, передбаченого угодою з відповідачем, обов`язку щодо здійснення контролю за своєчасним прибуттям студента до місця проходження інтернатури після закінчення навчання в Університеті.
Інші доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.
 
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

 
Головуючий:                                                                   Судді: