ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/3007/21                                                               Суддя (судді) першої інстанції: В.П. Тимошенко

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 вересня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Бєлової Л.В.
суддів:                     Безименної Н.В., Кузьмишиної О.М.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року (справу розглянуто в порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, –

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 13.03.2016 по 01.03.2018;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивачу за період з 13.03.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення остаточного розрахунку при звільненні позивача з військової служби, що полягає у невиплаті грошової компенсації за всі невикористанні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14.09.2019;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористанні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14.09.2019. 
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року адміністративний позов задоволено частково:
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 13 березня 2016 року по 01 березня 2018 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1   нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 13 березня 2016 року по 01 березня 2018 року.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
У задоволенні інших позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що оскільки підвищення окладу за посадою відбулось у січні 2008 року, то і для визначення суми індексації такому працівнику має застосовуватись індекс споживчих цін, обчислений наростаючим підсумком з лютого 2008 року.
16 вересня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Військової частини НОМЕР_1 , в якому відповідач повністю підтримує правову позицію суду першої інстанції та вказує про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
Відповідач вказує, що саме до його компетенції відноситься визначення базового місяці для нарахування індексації, до того ж, відповідні вимоги позивача є передчасними, оскільки у цій частині його права не були порушені. 
Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та 28.04.2015 отримав посвідчення учасника бойових дій.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 16.09.2019 №210 позивач здав посаду та був виключений із списків військової частини з 14.09.2019.
При звільненні позивача з військової служби у запас йому не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки та не виплачено індексації грошового забезпечення за період з 13.03.2016 по 01.03.2018.
Вважаючи ненарахування індексації та компенсації за невикористані дні відпустки протиправними, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.
Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив частково та зазначив, що  на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». 
Також, суд першої інстанції вказав, що аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що заробітна плата підлягає обов`язковій індексації як державна соціальна гарантія, яка надається для підтримки населення в умовах зростання цін. У зв`язку із чим, вказані відповідачем обставини не позбавляють його обов`язку провести позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 13.03.2016 по 01.03.2018 у встановленому законом порядку.
Щодо позовних вимог в частині виплати індексації враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008, суд першої інстанції вважав їх такими, що не підлягають до задоволення, оскільки в даному випадку, розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Так, позивачем не оскаржується рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відтак колегія суддів вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивачу за період з 13.03.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008.
Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
  Згідно зі статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 р. №1282-XII грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Відповідно до статті 1 Закону № 1282-XII, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Ключовим правовим питанням у справі, щодо якого фактично виник спір, є право позивача на отримання індексації грошового забезпечення з 13.03.2016 по 01.03.2018 року.
Так, суд першої інстанції в оскаржуваному рішення дійшов висновку, що заробітна плата підлягає обов`язковій індексації як державна соціальна гарантія, яка надається для підтримки населення в умовах зростання цін. Право на індексацію виникає тоді, коли індекс споживчих цін, розрахований наростаючим підсумком перевищить поріг індексації в 103%. У свою чергу обов`язок проводити індексацію заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації покладається на всі державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації незалежно від форми власності. Базовим вважається місяць прийняття на роботу або місяць підвищення заробітної плати. Індекс споживчих цін наростаючим підсумком починає розраховуватися у місяці, наступному за базовим (крім місяця прийняття на роботу). У зв`язку із чим, вказані відповідачем обставини не позбавляють його обов`язку провести позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 13.03.2016 по 01.03.2018 у встановленому законом порядку.
У вищевказаній частині щодо задоволених позовних вимог рішення суду першої інстанції ані позивачем, ані відповідачем не оскаржується.
Щодо доводів апелянта про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивачу за період з 13.03.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008, колегія суддів зазначає, що питання як щодо точної суми такої індексації, так і щодо сппособу її визначення (в тому числі базового місяця) є похідними і повинні вирішуватись після вирішення питання про наявність відповідного права на індексацію.
Суд наголошує, що відповідач відмовив позивачу у нарахуванні та виплаті індексації з 13.03.2016 по 01.03.2018 року з підстав відсутності фінансових ресурсів бюджетів, що підтверджується наявною в матеріалах справи відповіддю, викладеною в листі Військової частини НОМЕР_1 від 16.04.2021 року № 364 (а.с. 19). 
Відтак спору щодо суми такої індексації та способу її обрахунку, зокрема, визначення базового місяція, на час звернення позивача у цій справі до суду не існувало.
Також, відповідач ще не ухвалював рішення щодо нарахування та виплати індексації на виконання цього рішення суду, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при здійсненні такого нарахування будуть порушені.
Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, заявлені вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008, не могли бути задоволені, як передчасні, про що вірно вказує відповідач у своєму відзиві на апеляційну скаргу. 
Порушення прав, свобод чи інтересів особи – це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Моментом порушення є момент прийняття рішення, вчинення дій чи бездіяльності, які породжують в майбутньому негативні правові наслідки для особи у вигляді виникнення, зміни чи припинення певних правовідносин за її участю. Іншими словами, таке рішення (дії чи бездіяльність) є юридичним фактом, котрий має існувати на момент звернення до суду, передувати йому та підтверджуватися належними доказами.
Матеріалами справи підтверджується відсутність спору щодо суми індексації та способу її обрахунку, в тому числі і визначення базового місяця, на час звернення позивача у цій справі до суду.
Відмова відповідача у виплаті індексації мотивована відсутністю правових підстав для виплати такої індексації загалом, та відсутністю фінансових ресурсів бюджетів, однак не містила заперечень щодо визначення базового місяця для її обрахунку.
Оскільки наслідком розв`язання публічно-правового спору по суті має бути реальний захист порушеного суб`єктивного права позивача, відтак визначення судом способу обрахування суми індексації, яка підлягає нарахуванню та виплаті, є передчасним.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України    та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення в повному обсязі позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.
Згідно з положеннями  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.  243,  315,  316,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року – залишити без задоволення. 
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року – залишити без змін. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      Л.В. Бєлова

Судді                                                                                            Н.В. Безименна, 

                                                                                                     О.М. Кузьмишина