ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

13 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/2661/20	

Третій апеляційний адміністративний суд  
у складі колегії суддів:  
                                           судді-доповідача Чумака С.Ю.,
                                                     суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2020 року в адміністративній справі № 340/2661/20 (суддя І інстанції – Жук Р.В.) 

за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 25.07.2016 по 17.05.2019;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 25.07.2016 по 17.05.2019 з урахуванням абзацу 5 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078  (без зміни місяця підвищення (базового місяця) в січні 2016 року) за період з 25.07.2016 по день звільнення (17.05.2019 року), та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення;

- визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 25.07.2016 по 17.05.2019;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 25.07.2016 по 17.05.2019;

- визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування виплати грошової компенсації за ненадання відповідного часу для відпочинку після виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні за період з 25.07.2016 по 17.05.2019;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за ненадання відповідного часу для відпочинку після виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2019 по день винесення рішення судом;

- зобов`язати відповідача надати позивачу документи, зазначені у його заяві від 22.05.2020.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2020 року позов задоволений частково:

- визнано протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 25.07.2016 по 17.05.2019 і зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу таку індексацію;
- визнано протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 04.07.2018 по 17.05.2019 і зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу таку грошову компенсацію;
- визнано протиправними дії відповідача щодо ненарахування виплати позивачу грошової компенсації за ненадання відповідного часу для відпочинку після виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні за період з 25.07.2016 по 17.05.2019 і зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити таку грошову компенсацію  позивачу;
- визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо відповідача щодо не розгляду заяви позивача від 22.05.2020. Зобов`язано відповідача розглянути заяву позивача від 22.05.2020 з урахуванням висновків суду та надати обґрунтовану відповідь за результатами її розгляду.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, відмовивши у задоволенні позову повністю.

В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що проведення індексації грошових доходів населення, у тому числі грошового забезпечення, здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, зазначений порядок не передбачає механізми виплати сум індексації у поточному році за минулі періоди. Також зазначає, що у межах наявного грошового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у 2016 році – першій половині 2018 року у Міноборони не було. Вважає, що базовим місяцем для нарахування та виплати індексації став березень 2018 року (місяць підвищення посадового окладу), а нарахування та виплата з грудня 2018 року. Вказує на те, що відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, проте позивач до зазначеної категорії осіб не належить. Додатково зазначає, що ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ні Законом України «Про відпустки», ні КЗпП України не передбачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Також повідомляє, що нормами спеціального законодавства врегульовано порядок компенсування служби військовослужбовців у святкові, вихідні та неробочі дні шляхом надання днів відпочинку, відсутні підстави для застосування трудового законодавства, зокрема положень КЗпП України.

У частині відмови в позові рішення суду не оскаржено.

Позивач своїм процесуальним правом на подачу відзиву не скористався, що не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів розглянула справу відповідно до вимог ст. 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ ПРАВОВІДНОСИНИ

ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у період з 25.07.2016 по 17.05.2019 у Військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 9).

У період проходження військової служби позивач отримав статус ветерана війни – учасника бойових дій, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна копія посвідчення від 04.07.2018 серії НОМЕР_2 (а.с. 11).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 17.05.2019 № 84-РС, позивача звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України за підпунктом «а» пункту два частини п`ятої  статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  (а.с. 7).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 17.05.2019 № 137 позивача виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення (а.с. 7).
Під час проходження військової служби за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 , у період з 25.07.2016 по 17.05.2019 додаткова відпустка як учаснику бойових дій із збереженням заробітної плати, тривалістю 14 календарних днів на рік, відповідно до ч. 19 ст. 10-1  Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивачу не надавалася, нарахування та виплати індексації грошового забезпечення не здійснювалось, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна копія довідки Військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2020 № 1580 (а.с. 14).

Позивач, вважаючи дії відповідача протиправними звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність у відповідача належного фінансового забезпечення у спірний період, в тому числі для покриття витрат з індексації грошового забезпечення військовослужбовців, не може впливати на наявність або відсутність у позивача права на отримання такої індексації, оскільки відповідне право гарантується законом, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін є безумовним обов`язком роботодавця.  При цьому, суд зауважив, що посилання відповідача на листи-роз`яснення щодо виплат індексації грошового забезпечення мають інформаційний характер та не є нормативно-правовими актами. Відповідач має діяти відповідно до чинного  Закону № 1282-ХІІ, вимоги якого є обов`язковим, а не керуватися зазначеними роз`ясненнями, які не є нормативними документами. З огляду на викладене, суд вважав, протиправними дії відповідача щодо не проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивачу. Крім того, суд дійшов висновку, що з огляду на те, що позивач набув статус учасника бойових дій 04.07.2018, а тому саме з цієї дати отримав право на пільги  Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Також, з витягу наказу від 17.05.2019 № 137 встановлено, що позивачу не були нараховані вихідні, святкові та неробочі дні, які не використані під час виконання завдань у зоні проведення АТО у Донецькій та Луганської областях чи інших відряджень, які були за час проходження військової служби. Враховуючи викладене, а також те що фактично трудові відносини між позивачем та Військовою частиною НОМЕР_1 припинились, судом встановлено можливість відновлення порушених прав позивача шляхом нарахування та виплати грошової компенсації за невикористанні дні відпочинку у вихідні, святкові та неробочі дні. Так, відповідач не відмовляв позивачу у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як наслідок питання щодо його виплати відповідачем не вирішувалося, суд першої інстанції дійшов висновку щодо передчасності цих вимог, оскільки в адміністративному судочинстві захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні. На підставі зазначеного, суд вважає в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 25.07.2016 по 17.05.2019 відмовити у задоволенні цієї частини позовних вимог. Крім того, суд дійшов висновку, що оскільки відповідачем не було доведено правомірність своїх дій під час розгляду звернення позивача від 22.05.2020 та не розглянуто заяву позивача, належним способом захисту є саме зобов`язання військової частини розглянути заяву позивача від 22.05.2020 з урахуванням висновків цього рішення та надати обґрунтовану відповідь за результатами її розгляду.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ
Згідно з ч. 1  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає законність і обґрунтованість такого рішення в частині задоволених позовних вимог.

Стосовно позовних вимог про визнання дій відповідача щодо ненарахування і невиплати індексації грошового забезпечення за період з 25.07.2016 по 17.05.2019 протиправними та зобов`язання вчинити дії, апеляційний суд зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з ч. 3 ст. 9 зазначеного Закону грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Отже, нормами чинного законодавства прямо передбачено проведення індексації саме грошового забезпечення.

Статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року № 1282-XII  (далі – Закон № 1282-XII) визначено, що індексація грошових доходів населення – встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до  статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Пунктом 2 зазначеного Порядку визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців.

Відповідно до пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Отже, позивач як військовослужбовець, має право на індексацію грошового забезпечення і таке право відповідачем не оспорюється.

Обґрунтовуючи свої вимоги, апелянт посилається не на відсутність фінансування, а на процес спрямований на порядок виплати сум індексації грошових доходів, тобто відповідно до пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік. Таким чином, виплата сум індексації грошового забезпечення має здійснюватись у межах коштів установ та організацій, передбачених на ці цілі.

Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи та погоджується з позицією суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується Військова частина НОМЕР_1 , відсутні кошти на індексацію грошового забезпечення.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 825/874/17.

Крім того, апелянт зазначає що, на теперішній час не існує механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди.

У роз`ясненнях Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 № 248/3/9/1/2 зазначено, що у зв`язку із внесенням змін до постанови КМУ від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» нарахування та виплата індексації військовослужбовцям не здійснюється до окремого роз`яснення.

Відповідач також посилається на те, що оскільки механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди не існує, провести позивачу індексацію грошового забезпечення не вважається можливим.

З цього приводу апеляційний суд зазначає, що роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України не є нормативно-правовим актом, а тому не можуть встановлювати порядок нарахування чи припинення виплат індексації грошового забезпечення. 

Право на таку індексацію закріплено чинним законодавством України. У зв`язку з цим держава та відповідні державні органи повинні забезпечити реалізацію такого права на проведення індексації грошового забезпечення.

У випадку відсутності механізму проведення нарахування та виплати індексації грошових доходів військовослужбовців за попередні періоди, Держава через відповідні державні органи повинна забезпечити запровадження такого механізму для забезпечення реалізації прав громадян, передбачених чинним законодавством.

Крім того, зазначений Порядок № 1078 затверджений на виконання положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і не встановлює додаткових вимог у виді окремого роз`яснення для нарахування і виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям, тобто при проведенні індексації грошового забезпечення військовослужбовців повинні застосовуватись загальні приписи Порядку № 1078. 

Посилання апелянта на неможливість проведення індексації грошових доходів за минулі періоди часу є безпідставними, оскільки така індексація позивачу не проведена з вини саме відповідача, а тому останній і повинен забезпечити її проведення та віднайти такий механізм.

Стосовно позовних вимог про визнання дій відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 25.07.2016 по 17.05.2019 протиправними та зобов`язання вчинити дії, апеляційний суд зазначає про таке.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 5 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі – Закон № 504/96-ВР) встановлено, що установлюються такі види відпусток:

1) щорічні відпустки:

- основна відпустка (стаття 6 цього Закону);
- додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону);
- додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону);
- інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;».

Відповідно до  статті 16-2 Закону № 504/96-ВР  учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений    Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до  Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII        (далі – Закон № 3551-ХІІ) встановлено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час».

До пільг, передбачених  статтею 12 Закону № 3551-ХІІ  для учасників бойових дій та осіб, прирівняним до них, належить використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік (пункт 12).

Згідно з частиною 8 статті 10 №  Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII  (далі – Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до  Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо  Законом України «Про відпустки»  або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Відповідно до частини 14 статті 10 №  Закону № 2011-ХІІ  у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

За змістом частини 17 статті  10 №  Закону № 2011-ХІІ  в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з частинами 18 та 19 статті 10 №  Закону № 2011-ХІІ  в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів».

Відповідно до  статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-ХІІ  особливий період – період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, згідно з частиною 19 статті 10 №  Закону № 2011-XII  на час дії особливого періоду припинено надання військовослужбовцям, зокрема, додаткових відпусток як учасникам бойових дій.

Спірним у цій справі є питання виплати військовослужбовцю, звільненому з військової служби, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Верховним Судом в рішенні від 16.05.2019 у зразковій справі № 620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великою Палати Верховного Суду від 21.09.2019, зроблено такий правовий висновок щодо правовідносин, які є аналогічними правовідносинам в цій справі: норми  Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, тому на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої    статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  з 2015 року по 2018 рік.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що зазначена вище пільга розповсюджується на учасників бойових дій.

Як зазначалось вище, позивач набув статус учасника бойових дій 04.07.2018, а тому саме з цієї дати отримав право на пільги  Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», про що правильного висновку дійшов і суд першої інстанції.

Стосовно позовних вимог про визнання дій відповідача щодо ненарахування виплати грошової компенсації за ненадання відповідного часу для відпочинку після виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні протиправними, апеляційний суд зазначає про таке.

Відповідно до ст. 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України розподіл часу здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність і проведення занять з бойової підготовки та створити умови для підтримання порядку, військової дисципліни й виховання військовослужбовців, підвищення їх культурного рівня, всебічного побутового обслуговування, відпочинку та харчування.

Для військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби, курсантів (слухачів) військових навчальних закладів, навчальних центрів, військових частин) встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. Для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) військових навчальних закладів, навчальних центрів, військових частин встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. Тривалість робочого тижня встановлюється законом.

Військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби у добовому наряді здійснюються у будь-які дні тижня без обмеження загальної тривалості службового часу.

Частиною 2 ст. 203 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що офіцерам, військовослужбовцям військової служби за контрактом, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня.

Відповідно до п. 3 розділу II Інструкції про організацію у Збройних Силах України соціального і правового захисту військовослужбовців військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та членів їхніх сімей, працівників Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 19.01.2016 № 27, в умовах особливого періоду на військові частини додатково покладаються, зокрема, такі завдання: надання військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини, відповідного часу (іншого дня) для відпочинку, у тому числі з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї.

Згідно з п. 7 розділу I Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2016 № 260, за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Цим же Порядком не передбачена виплата грошової компенсації за вихідні, святкові та неробочі дні, які не використані під час виконання завдань у зоні проведення антитерористичної операції.

Тобто, в умовах особливого періоду передбачено надання військовослужбовцям, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини, відповідного часу (іншого часу) для відпочинку, без можливості отримання компенсації за ці дні, яке регулюється спеціальним законодавством.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Оскільки спірні правовідносини щодо ненарахування виплати грошової компенсації за ненадання відповідного часу для відпочинку після виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні повністю врегульовані спеціальним законодавством, то відсутні підстави для застосування норм трудового законодавства при вирішенні цього спору.

Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15 та від 26 вересня 2019 року у справі № 803/1755/16.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про задоволення позову в цій частині. 

Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача надати позивачу документи викладені у заяві від 22.05.2020, апеляційний суд зазначає про таке.

Позивач відповідно до  Закону України «Про звернення громадян»  звернувся до відповідача з заявою від 22.05.2020 (а.с. 13 ) про надання:

- інформації щодо розмірів посадових окладів в січні 2008 року, лютому 2018 року, березні 2018 року, квітні 2018 року за займаними посадами позивача у військовій частині НОМЕР_1 ;
- довідки про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з 25.07.2016 по 17.05.2019;
- довідки про виплату або невиплату позивачу індексації грошового забезпечення з 25.07.2016 по 17.05.2019;
- копій карток особового рахунку позивача за період з 25.07.2016 по 17.05.2019;
- витягу з  наказу  командира військової частини НОМЕР_1 про зарахування позивача до списків особового складу;
- витягу з  наказу  командира військової частини НОМЕР_1 про вступ позивача до виконання обов`язків за посадою;
- витягу з  наказу  командира військової частини НОМЕР_1 про здачу справ та посади та виключення останнього зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ;
- довідки (підтвердження) про те, що позивач за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 не отримував відпустки відповідно до  ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ.

Згідно з ч. 1  ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до  ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне).

Зі змісту вказаних норм встановлено, що зміст права на звернення полягає у тому, що кожен громадянин України та особи, які не є громадянами України і законно знаходяться на її території мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, службових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до  статті 7 Закону України «Про звернення громадян»  звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. 

Питання розгляду заяв (клопотань) врегульовано  статтею 15 Закону, відповідно до якої органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). 

Частиною 3 вказаної статті встановлено, що відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Частиною 4  статті 15 Закону  визначено, що рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на  Закон  і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до  статті 20 Закону звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Як вказує позивач, він звернувся з заявою від 22.05.2020 до відповідача, однак відповіді на своє звернення не отримав.

Доказів розгляду заяви позивача від 22.05.2020 відповідачем до суду не надано.

Доводів щодо незаконності судового рішення в цій частині відповідачем в апеляційній скарзі не наведено.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у цьому випадку має місце протиправна бездіяльність відповідача щодо не розгляду заяви позивача від 22.05.2020 у порядку, передбаченому  Законом № 393/96-ВР.

Оскільки відповідачем не було доведено правомірність своїх дій під час розгляду звернення позивача від 22.05.2020 та не розглянуто заяву позивача, належним способом захисту є саме зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача від 22.05.2020 з урахуванням висновків суду та надати обґрунтовану відповідь за результатами її розгляду.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Судом першої інстанції в частині задоволення позову про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування виплати позивачу грошової компенсації за ненадання відповідного часу для відпочинку після виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні за період з 25.07.2016 по 17.05.2019 і зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити таку грошову компенсацію  позивачу неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду – скасуванню в зазначеній частині з прийняттям нового рішення про відмову в позові в цій частині.

В іншій частині рішення суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242, 243, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А  Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2020 року в адміністративній справі № 340/2661/20 в частині задоволення позову про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування виплати позивачу грошової компенсації за ненадання відповідного часу для відпочинку після виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні за період з 25.07.2016 по 17.05.2019 і зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити таку грошову компенсацію  позивачу скасувати і в цій частині в позові відмовити.

В іншій частині рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2020 року в адміністративній справі № 340/2661/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5  ст. 328 КАС України.
   
Суддя-доповідач                                                            С.Ю. Чумак 

                          суддя                                                            С.В. Чабаненко 

                          суддя                                                            І.В. Юрко