СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року                                         м.Харків                        Справа №922/3666/20  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Склярук О.І.,

за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.,
за участю представників:
позивача – Ставров С.Ю., свідоцтво №521 від 15.07.1994 року, ордер серія АХ№1074093 від 22.11.2021 року; 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – не з`явився;
відповідача – Розумовський О.С., свідоцтво №5057 від 30.05.2018 року, ордер серія АХ№1076026 від 22.11.2021 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - фізичної особи ОСОБА_1 (вх.№1151Х/1-40) на рішення Господарського суду Харківської області від 11.03.2021 року у справі №922/3666/20
за позовом фізичної особи ОСОБА_2 , м. Харків,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача – Товариство з обмеженою відповідальністю «Снейк», м.Харків,
до фізичної особи ОСОБА_1 , м.Харків, 
про визнання права власності на корпоративні права,- 

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд визнати право власності ОСОБА_2 у статутному капіталі (предмет застави) Товариства з обмеженою відповідальністю «Снейк», місцезнаходження якого: 61140, Харківська область, місто Харків, Проспект Гагаріна, буд. 48, ідентифікаційний код юридичної особи: 31643401, статутний капітал якого складає 6734693,88 грн.   
Рішенням Господарського суду Харківської області від 11.03.2021 року у справі №922/3666/20 (повний текст складено 22.03.2021 року, суддя Шатерніков М.І.) позов задоволено повністю. 
Визнано право власності ОСОБА_2 на 51% у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Снейк», статутний капітал якого складає 6734693,88 грн. 
Стягнуто з фізичної особи ОСОБА_1 на користь фізичної особи ОСОБА_2 51015,30 грн. судового збору.
Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, на неповне з`ясування обставин справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи просить:
- прийняти апеляційну скаргу до розгляду та відкрити апеляційне провадження;
- повторно дослідити всі обставини, які мають значення для справи, дослідити і оцінити всі докази, вказані за текстом цієї апеляційної скарги та наявні у матеріалах справи;
- скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 11.03.2021 року;
- прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову;
- здійснити перерозподіл судових витрат.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що у дійсності в нього грошового боргу за договором позики від 30.09.2018 року не існує. Так, договір позики від 30.09.2018 року є фіктивним, оскільки у дійсності передача грошових коштів від позикодавця до позичальника не відбувалась. З даного приводу наявний спір у районному суді про визнання договору позики від 30.09.2018 року недійсним – справа №641/1628/21.
Скаржник звертає увагу, що позивачем було направлено повідомлення (вимога) за договором позики укладеним між позивачем та апелянтом у простій письмовій формі від 20.07.2018 року, якого також не існує. Отже, на думку апелянта є підстави вважати, що на день звернення з позовною заявою позивачем порушених зобов`язань перед ним не існує, оскільки фізично не існує ні договору позики від 30.09.2018 року ні договору позики від 20.07.2018 року, що свідчить про безпідставність позовних вимог.  
Крім того, як стверджує апелянт, сторони, підписавши договір застави, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду заставодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет застави.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Харківської області від 11.03.2021 року у справі №922/3666/20. Повідомлено учасників справи про призначення розгляду апеляційної скарги на 12.07.2021 року. Встановлено учасникам справи п`ятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання учасникам справи, а також строк для подання письмових заяв, клопотань тощо. Витребувано у учасників справи оригінали документів для огляду у судовому засіданні, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення і мають значення для справи; витяги з Єдиного держреєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на день розгляду апеляційної скарги.
У подальшому, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.07.2021 року зупинено провадження у справі №922/3666/20 до набрання законної сили рішенням Московського районного суду м.Харкова у справі №641/1628/21.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 12.07.2021 року у справі №922/3666/20 скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
18.10.2021 року матеріали справи №922/3666/20 надійшли до Східного апеляційного господарського суду.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 20.10.2021 року поновлено провадження у справі №922/3666/20; заяву про самовідвід суддів Східного апеляційного господарського суду у складі колегії суддів: головуючого судді (доповідача) Пуль О.А., судді Тарасової І.В., судді Шевель О.В. від розгляду справи №922/3666/20 задоволено; матеріали справи №922/3666/20 передано на повторний автоматизований розподіл відповідно до ст.32 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2021 року для розгляду справи сформовано новий склад суду, а саме: головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Склярук О.І.
Ухвалою суду від 25.10.2021 року призначено справу №922/3666/20 до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації такого права.
У судовому засіданні 22.11.2021 року після заслуховування позиції представників позивача та відповідача протокольно оголошено перерву у розгляді справи.
Після перерви, судове засідання 08.12.2021 року продовжено. Здійснюючи перевірку матеріалів справи, колегія суддів апеляційної інстанції вважала за доцільне запропонувати представникам сторін у справі надати до суду для огляду в судовому засіданні оригінали документів, а саме: договір позики від 30.09.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; договір застави від 28.02.2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у зв`язку з чим оголошено перерву у судовому засіданні до 13.12.2021 року.
Після перерви судове засідання 13.12.2021 року продовжено та представник позивача надав суду для огляду договір застави від 28.02.2018 року та повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Як зазначив представник позивача, договір позики ним не надається, оскільки на нього не посилались в обґрунтування вимог у даній справі і не долучали до матеріалів справи.
Матеріали справи свідчать, що апелянтом було заявлено клопотання (вх.№12781 від 05.11.2021 року) про витребування доказів, а саме про витребування у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахова Г.І. завірений належним чином з матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору застави від 28.02.2020 року – договір позики від 30.09.2018 року.
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції самостійно ініціював необхідність надання такого документу для огляду в судове засідання, то задовольняти клопотання апелянта про витребування доказів наразі недоцільно, що зумовлює відмову в його задоволенні.
Щодо клопотання апелянта (вх.№12405 від 28.10.2021 року) про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі №922/968/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору застави від 28.02.2020 року, колегія суддів зазначає наступне.
Матеріали справи свідчать, що апелянт 23.06.2021 року вже звертався до суду апеляційної інстанції з клопотанням (вх.№7219) про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням у справі №641/1628/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 30.09.3018 року та до набрання законної сили судовим рішенням у справі №922/968/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору застави від 28.02.2020 року.
При цьому, матеріали справи свідчать, що у судовому засіданні 12.07.2021 року представник апелянта підтримав таке клопотання в частині, а саме про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням у справі №641/1628/21.
За результатом розгляду вказаного клопотання, Східним апеляційним господарським судом винесено ухвалу від 12.07.2021 року, якою зупинено провадження у справі №922/3666/20 до набрання законної сили рішенням Московського районного суду м.Харкова у справі №641/1628/21.
Верховний судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постановою від 05.10.2021 року скасовано вищевказану ухвалу суду апеляційної інстанції про зупинення провадження у справі та направлено її для продовження розгляду.
Суд касаційної інстанції вказав, що апеляційний суд не дав належної правової оцінки положенням законодавства та не врахував, що закріплена статтею 204 Цивільного кодексу України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Наразі необхідно звернути увагу, що справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору застави від 28.02.2020 року має інший номер ніж зазначено заявником – №922/967/21.
З огляду на висновки вчинені Верховним Судом у даній справі під час касаційного перегляду ухвали суду від 12.07.2021 року, колегія суддів апеляційної інстанції, розглядаючи наразі клопотання про зупинення провадження у справі вважає за необхідне звернути увагу на те, що станом на даний час судове рішення, яким визнано недійсним договір застави від 28.02.2020 року відсутнє. Тобто вказаний договір є чинним і обов`язки за ним підлягають виконанню. Отже, обставини на які посилається апелянт, не впливають на розгляд спору у даній справі, зважаючи на презумпцію правомірності правочину закріплену ст. 204 Цивільного кодексу України.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.
У судових засіданнях 22.11.2021 року, 08.12.2021 року та 13.12.2021 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні. Представник позивача письмового відзиву на апеляційну скарг не надав, однак пояснив, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. 
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне. 
Як вбачається зі змісту позовних вимог 30.09.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики у простій письмовій формі (копію договору суду для огляду не надано, матеріали справи її також не містять.
У подальшому, 28.02.2020 року між ОСОБА_1 (заставодавець, відповідач у справі) та ОСОБА_2 (заставодержатель, позивач у справі) укладено договір застави, відповідно до п. 1.1 якого сторонами узгоджено, що з метою забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у заставодавця (надалі - боржник) за договором позики, укладеним у простій письмовій формі 30.09.2018 року (далі договір позики), згідно з яким заставодавець зобов`язується виплатити заставодержателю грошові кошти в сумі 15000000,00 грн. (п`ятнадцять мільйонів гривень 00 копійок) не пізніше 30 грудня 2020 року включно при умові поновлення Товариством з обмеженою відповідальністю «Снейк», місцезнаходження якого: 61140, Харківська обл., місто Харків, проспект Гагаріна, будинок 48; ідентифікаційний код юридичної особи 31643401, будівельних робіт з будівництва багатоповерхового житлового будинку за адресом: м.Харків, пр. Героїв Сталінграду, (в p-ні житлових будинків №163-167), в разі не поновлення будівельних робіт та відсутності фінансування достатнього для добудови багатоповерхового житлового будинку за адресом: АДРЕСА_1 , (в р-ні житлових будинків №163-167) та здачі його в експлуатацію, заставодавець зобов`язується виплатити (повернути) заставодержателю грошові кошти в сумі 15000000,00 грн. (п`ятнадцять мільйонів гривень 00 копійок) не пізніше 16 квітня 2020 року, заставодавець надає заставодержателю в заставу частину частку в розмір 51% (п`ятдесят один відсоток) у статутному капіталі (в подальшому - предмет застави) Товариства з обмеженою відповідальністю «Снейк», місцезнаходження якого: 61140, Харківська обл., місто Харків, проспект Гагаріна, будинок 48; ідентифікаційний код юридичної особи 31643401, (далі - Товариство), статутний капітал якого складає 6734693,88 грн. (шість мільйонів сімсот тридцять чотири тисячі шістсот дев`яносто три гривні 00 копійок).
Заставодавець є учасником товариства та володіє часткою у розмірі 100% статутного капіталу Товариства, що складає 6734693,88 грн. (шість мільйонів сімсот тридцять чотири тисячі шістсот дев`яносто три гривні 00 копійок), згідно відомостей ЄДРЮО ФО-П та ГФ.
Згідно з домовленістю сторін заставна вартість предмету застави складає суму 15000000,00 грн.
У відповідності до п.п. 2.4 договору застави, заставодержатель має право:
- звернути стягнення на предмет застави у разі порушення боржником (заставодавцем) будь-якої з вимог договору позики та/або порушення заставодавцем (боржником) будь-якої з вимог цього договору застави (п. 2.4.1);
- задовольнити за рахунок предмету застави всі свої вимоги у повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, необхідні витрати на утримання предмету застави, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. 
Згідно п. 3.1 договору застави, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.
Положеннями п. 3.7, 3.8 договору застави сторонами унормовано, що у разі виникнення у заставодержателя права звернути стягнення на предмет застави, заставодержатель може прийняти рішення про прийняття предмету застави у свою власність, про що письмово повідомляє заставодавця. В зазначеному повідомленні мають міститися: підстави звернення стягнення на предмет застави, ціна за якою предмет застави переходить у власність заставодержателя, суть та розмір вимог за договором позики припиняються в результаті переходу до заставодержателя права власності на предмет застави.
Зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог заставодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності заставодержателя на предмет застави.
Відповідно до п. 4.1 договору застави, право застави виникає у заставодержателя з моменту підписання сторонами цього договору, а також нотаріального посвідчення та діє до повного виконання зобов`язання по договору позики. 
Договір застави, укладений 28.02.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посвідчено 28.02.2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. та зареєстровано в реєстрі за №696.
28.02.2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. зареєстровано приватне обтяження (застава корпоративних прав) (номер реєстрації обтяження 696), підстава обтяження - договір застави корпоративних прав від 28.02.2020 року, об`єкт обтяження: 51% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Снейк», ідентифікаційний номер 31643401.
Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся до відповідача з письмовим повідомленням про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, яке отримано останнім за твердженням позивача, в якому повідомив про порушення боржником зобов`язання щодо повернення грошових коштів у сумі 15000000,00 грн. Запропонував боржнику протягом 30 днів добровільно повернути борг або передати у володіння предмет забезпечувального обтяження, визначений в договорі застави від 28.02.2020 року за реєстровим номером 696, а саме частку в розмірі 51% у статутному капіталі ТОВ «Снейк». При цьому, позивач повідомив, що способом звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який він має застосувати є набуття права власності на предмет забезпечувального обтяження.
Позивач звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом, в якому вказав, що оскільки строк виконання забезпечених заставою зобов`язань настав та ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання не виконані, то він набув право звернути стягнення на предмет застави, шляхом визнання права власності на предмет застави тобто способом, що визначений Цивільним кодексом України та Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», яке позивач у даному разі реалізовує за рішенням суду, шляхом набуття права власності на предмет застави.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно.
В силу ч.1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.
Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про заставу» визначено, що застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 572 Цивільного кодексу України встановлено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).    
Згідно приписів ст. 574 Цивільного кодексу України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.
Разом з тим, Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначається правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених із метою забезпечення виконання зобов`язань, регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених із метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення оприлюднення та реалізації інших прав юридичних осіб і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Прикінцевими і перехідними положеннями цього Закону передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону, Відтак, Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальним законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна, а положення Закону України «Про заставу» застосовуються лише в частині, що не суперечить Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».
Відповідно до ч. 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.
Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.
В силу п. 4 ч. 2 ст. 25 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону.
Разом з тим, пунктами 1-4 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема:
1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом;
2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах;
3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги;
4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери; реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.
При цьому, можливість виникнення права власності за рішенням суду визначена лише статтями 335 та 376 Цивільного кодексу України, в інших же випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів.
Із вищевикладених норм вбачається, що законом визначено різні способи захисту задоволення забезпечених заставою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет застави: судовий (на підставі рішення суду), позасудовий та на підставі виконавчого напису нотаріуса. Разом з цим, позивачу надається право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі і передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом.
Звернення стягнення на предмет застави та вчинення дій з боку кредитора у відношенні боржника щодо реалізації права на заставне майно здійснюється з урахуванням вимог законодавства та умов договору у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою.
У даному випадку суд безпосередньо повинен враховувати зазначені положення та перевіряти чи скористався кредитор (заставодержатель) своїм правом звернення стягнення на предмет застави у порядку, визначеному Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», оскільки реалізація такого права потребує певної послідовної сукупності дій. Обрання заставодержателем одного із способів (процедур) звернення стягнення на предмет застави перебуває у взаємозв`язку із визначеними та погодженими сторонами умовами договору застави. Разом з тим, виключно судовим способом звернення стягнення на предмет застави виходячи зі змісту ст.ст. 24, 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є реалізація предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів, решта способів, в тому числі і передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом, - є позасудовими процедурами звернення стягнення на предмет застави.
Згідно ст. 29 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право після одержання предмета обтяження у володіння задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням шляхом набуття права власності на предмет забезпечувального обтяження, якщо інше не встановлено законом або договором. При цьому обтяжувач зобов`язаний повідомити боржника та інших обтяжувачів відповідного рухомого майна про свій намір набути право власності на предмет забезпечувального обтяження в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону. Боржник або інші обтяжувачі, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження відповідного рухомого майна, протягом строку, вказаного в ч. 2 ст. 28 цього Закону, можуть заперечити проти переходу права власності на предмет забезпечувального обтяження до обтяжувача, який ініціює звернення стягнення. Відповідне заперечення надсилається в письмовій формі обтяжувачу, який ініціює звернення стягнення та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження відповідного рухомого майна. За таких умов обтяжувач, який ініціює звернення стягнення, повинен задовольнити забезпечену обтяженням вимогу шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження в порядку, встановленому статтею 30 цього Закону.
В силу ст. 27 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Таке повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Вказане повідомлення повинно містити інформацію про зміст порушення, вчиненого боржником; загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; опис предмета забезпечувального обтяження; посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся до відповідача з письмовим повідомленням про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, яке отримано останнім за твердженням позивача. У підтвердження направлення повідомлення та його отримання відповідачем надано копії опису вкладення до цінного листа, чек «Укрпошта» та накладна, а також рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.  
У вказаному повідомленні вказано про порушення боржником зобов`язання за договором позики укладеним у простій письмовій формі 20.07.2018 року щодо повернення грошових коштів у сумі 15000000,00 грн. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріали справи не містять будь-яких відомостей про наявність між сторонами договору від 20.07.2018 року. Суд також враховує, що позивачем не надано будь-яких документів на підтвердження наявності правочину від 30.09.2018 року. Зазначення у договорі застави про договір позики від 30.09.2018 року не є беззаперечним свідченням існування такого правочину. 
У повідомленні про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання позивач запропонував боржнику протягом 30 днів добровільно повернути борг або передати у володіння предмет забезпечувального обтяження, визначений в договорі застави від 28.02.2020 року за реєстровим номером 696, а саме частку в розмірі 51% у статутному капіталі ТОВ «Снейк». При цьому, позивач повідомив, що способом звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який він має застосувати є набуття права власності на предмет забезпечувального обтяження.
За своїм змістом визнання за заставодержателем права власності на предмет застави відноситься до позасудової процедури звернення стягнення.
У своїй постанові від 21.03.2018 року у справі №760/14438/15-ц Велика Палата Верховного Суду чітко висловила свою правову позицію в аналогічній справі та зазначила наступне: «передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 Цивільного кодексу України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Цивільного кодексу України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього».
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
За правових висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №760/14438/15-ц, з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 Цивільного кодексу України у контексті статей 24, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього за заставодержателем.
Враховуючи вищевикладене, позовна вимога ОСОБА_2 про звернення стягнення застави шляхом визнання права власності на 51% статутного капіталу ТОВ «Снейк» не відповідає приписам ст.ст. 24, 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», згідно якої за рішенням суду предмет застави реалізується шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону, оскільки передача заставодержателю права власності на предмет застави є виключно позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет застави.
Суд першої інстанції на вищевказані обставини уваги не звернув та прийшов до необґрунтованого висновку про задоволення таких позовних вимог.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наявність суперечностей в матеріалах справи. Так, позивач вказує, що на договір позики від 30.09.2018 року він не посилається в обґрунтування вимог у даній справі, у зв`язку з чим  не долучав його до матеріалів справи. Однак таке твердження є довільним тлумаченням наявних правовідносин між сторонами, оскільки матеріали справи містять посилання на такий договір і вимога про визнання права власності обґрунтована договором застави від 28.02.2020 року та обставиною невиконання договору позики. 
Звертаючись до суду з позовною заявою у даній справі, позивач надав копію договору застави від 28.02.2020 року, однак копія є неповною - відсутні аркуші. 
Суд першої інстанції у тексті оскаржуваного рішення вказав, що позивач зареєстрував в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження, однак матеріали справи не містять доказів у підтвердження такого посилання.
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про належність обраного позивачем способу захисту його прав та доведеності позовних вимог. Прийняте судом першої інстанції рішення не відповідає приписам ст. 236 Господарського процесуального кодексу України щодо його обґрунтованості, а дослідження доказів проведено за принципом їх вірогідності, без урахування їх належності, допустимості та достовірності.  
З огляду на викладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, Східний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про неправильне застосування судом першої інстанції права та неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, що згідно із ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування такого рішення з прийняття нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Вказане свідчить про те, що апеляційна відповідача підлягає задоволенню.
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають перерозподілу відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 2 ст. 275, п.п.1, 4 ч.1 ст. 277, ст.ст. 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,- 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Господарського суду Харківської області від 11.03.2021 року у справі №922/3666/20 скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким у позові відмовити.
Стягнути з Фізичної особи ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; ідент. номер НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; ідент. код НОМЕР_2 ) 77280,61 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 15.12.2021 року

Головуючий суддя                                                                    В.С. Хачатрян

Суддя                                                                                           О.В. Ільїн  

Суддя                                                                                           О.І. Склярук