КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
Справа № 753/12630/18                                            Головуючий 1 інстанція - Комаревцева Л.В.   
Провадження № 22-ц/824/3200/2021                       Доповідач 2 інстанція    - Суханова  Є.М.

 
                                                      П О С Т А Н О В А
                                                       іменем     України
 
17 листопада  2021  року                                                                                   м.Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
            головуючого судді:                Суханової Є.М.,
            суддів:                                       Гуля В.В., Олійника В.І.,
            за участю секретаря:             Карпенка В.Р.
 
           розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Київ від 06 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та виділ частки майна в натурі для звернення стягнення,-
 
                                                              ВСТАНОВИЛА:
 
06 липня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, де просив визнати нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виділити на користь ОСОБА_1 в натурі Ѕ частку житлового будинку НОМЕР_1 , який знаходиться за вказаною адресою. 
Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що 22 вересня 2011 року позивач надав у борг ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 40000 доларів США. На підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 липня 2014 року стягнуто вказані грошові кошти на користь ОСОБА_3 . 
На виконанні у Дарницькому районному відділі державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві перебуває виконавче провадження №45478180 щодо примусового виконання виконавчого листа Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 490538,92 грн, 14 липня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 
Також, ОСОБА_3 зазначає, що при перевірці державним виконавцем щодо спільного сумісного майна, було встановлено, що ОСОБА_2 , яка є дружиною боржника ОСОБА_1 , зареєстровано право власності на садовий будинок АДРЕСА_1 , який вони побудували під час шлюбу та речові права на який  зареєстрували за нею. 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року позовні вимоги за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та виділ частки майна в натурі для звернення стягнення задоволено. 
Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 162 кв.м, житловою площею 70,7 кв.м об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Виділено на користь ОСОБА_1 в натурі 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 для звернення стягнення.
На обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено, що суд першої інстанції, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, дійшов висновку про обґрунтованість позову, приймаючи до уваги, що суду не надано доказів наявності між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 домовленості або шлюбного договору, які б визначали нерівність їх часток у спільному сумісному майні подружжя, або відсутності такої частки. Копію розписки відповідача про відсутність претензій на об'єкт, що є предметом спору, суд першої інстанції не прийняв до уваги, оскільки подружжя ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, а вказана розписка не є правоустановчим документом на майно. 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також не врахування правових висновків Верховного Суду при його ухваленні.
При цьому, апелянти просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2020 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову.
Від представника ОСОБА_3 - адвоката Міхальова Андрія Олександровича надійшов відзив на апеляційну скаргу, де останній просив у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити. 
Суд, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу, вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити, керуючись наступним.
Відповідно дост. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладенів постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, відповідно до листа Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві повідомлено ОСОБА_3 про те, що за час проведення виконавчих дій виконавцем виявлено доходи боржника у вигляді пенсії з яких стягнення перераховується на рахунок стягувача у виді пенсії (а.с. 5 т. 1). 
Додано до позову витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного Реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_2 , якій на праві власності належить садовий будинок АДРЕСА_1 ( а.с. 6 т.1).
Згідно із розпискою від 26 червня 1991 року, ОСОБА_1 , який проживає у квартирі, належній ОСОБА_5 зобов`язується не претендувати на житло і просить тимчасово зареєструвати його за адресою: АДРЕСА_3 , зобов`язується не пред`являти претензій на будинок, який передано ОСОБА_5 його доньці ОСОБА_2 за адресою: будинок АДРЕСА_1 , автомобіль та інше рухоме і нерухоме майно, передане їй батьками у подарунок і у спадщину (а.с. 42 т.1).
26 квітня 1991 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 домовились, що будинок, збудований за адресою: АДРЕСА_1 будувався з допомогою батька ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та буде належати виключно ОСОБА_2 , при цьому, ОСОБА_1 не вимагатиме частку (а.с. 81 т.1).
30 вересня 2011 року директор Промислово-торгівельного комерційного підприємства «Фірма Мисливпромпостач» ОСОБА_1 підписав наказ №74 згідно з яким, ОСОБА_3 для поповнення обігових коштів на підприємстві ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» передано кошти в розмірі 318948 грн, які було внесено згідно із 12 договорів безпроцентної фінансової позики ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» ОСОБА_1 на рахунок підприємства, які підлягають поверненню ОСОБА_3 ( а.с. 156 т.1).
Згідно до рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2014 року стягнуто з Промислово-торгівельного комерційного підприємства «Фірма «Мисливпромпостач» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором безвідсоткової цільової позики у загальному розмірі 1200008 грн., інфляційні витрати в сумі 40411 грн. 26 копійок, 3% річних у сумі 2024 грн. (а.с. 151-152 т.1). 
Відповідно до довідки №30, виданої 23 травня 2017 року головою кооперативу майнові права ОСОБА_1 за весь час перебування засновником Товариства «Магнолія» не оформлялись, участь в Товаристві «Магнолія», як засновника була пов`язана виключно на громадських засадах, без набуття майнових прав. Будь-яка земельна ділянка або будівля не рахується за ним ( а.с. 84 т.1). 
Згідно з копією реєстраційної справи №1472104080000 у січні 2018 року державним реєстратором прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Кабалія І.В. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності будинку, розташованого у АДРЕСА_1 за ОСОБА_2  ( а.с. 1-39 т.2).
04 лютого 2019 року, Департамент земельних ресурсів надано відповідь адвокату Міхальову А.О. про те, що за поданням Департаменту земельних ресурсів Київська міська рада не приймала рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( а.с. 54 т.2).
При вирішенні зазначеного спору між сторонами суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне правове обґрунтування свого рішення.   
Відповідно до статті 371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.
У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.
Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц, у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника, державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні. 
Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ  про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те майно, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору  дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. 
Згідно правового висновку вказаного в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-1447 цс17 від 08 листопада 2017 року, у разі, якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї із сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску, є її власністю.
Крім того, відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено  відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. При поділі житлового будинку, суд зобов`язаний  зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівля передаються власнику.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин  фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається     як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( частина перша статті 81 ЦПК України ).
Частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних    у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, ухвалюючи рішення суду, суд першої інстанції, викладеного у повній мірі не врахував, як і зазначених положень матеріального та процесуального права та правових висновків Верховного Суду України. 
За таких обставин, місцевий суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, визначив відповідно до них правовідносини та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а відтак - ухвалив рішення без дотримання норм матеріального та процесуального права, зокрема ст. 366 ЦК України.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач не ставить питання щодо стягнення майна, що знаходиться у власності боржника - ОСОБА_1 . При цьому, позивачем не надано доказів на підтвердження вжиття заходів для звернення на нього стягнення. 
На переконання суду апеляційної інстанції, звернення стягнення за цим позовом є передчасним заходом, оскільки у боржника у власності є інше майно, окрім спірного садового будинку. При цьому, вартість майна, що перебуває у власності відповідача - двохкімнатна квартира та автомобіль марки «Ніссан-Х Трейл» можуть повністю покрити всю суму заборгованості, і тоді не потрібно буде звертатися до суду про звернення стягнення за рахунок майна спільної сумісної власності подружжя, оскільки у боржника є власне майно. 
Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції не досліджено обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення цієї справи, зокрема, питання щодо невжиття необхідних заходів з боку державного виконавця та позивача для виконання вказаного рішення суду. 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, викладеного у повній мірі не врахував, як і положень матеріального права, зокрема, судом першої інстанції не враховано, що статтею 366 ЦК України передбачено пред'явлення позову про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї у разі недостатності у боржника іншого майна, на яке може бути звернене стягнення. 
При цьому, судом першої інстанції встановлено, що у власності боржника є три об`єкти власності, на які немає стягнень, але суд першої інстанції належної оцінки цим обставинам справи не надав. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази направлення до суду подання державного виконавця про визначення частки боржника у вказаному майні. 
Судом першої інстанції також не надано належної оцінки доводам відповідача ОСОБА_2 з посиланням на ст. 57 СК України про те, що нерухоме майно, яке є предметом цього спору, є її особистою приватною власністю, яке набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто. 
З огляду на викладене, на переконання апеляційного суду, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення суду, не взято до уваги обставин справи про набуття права власності на будинок, який є предметом цього спору, відповідачем ОСОБА_2 за власні кошти, отримані від батька - ОСОБА_6 , в той час, коли між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично припинилися сімейні відносини, не було спільного бюджету, вони проживали в різних містах і республіках колишнього СРСР.  
Також, судом першої інстанції не було враховано правовий висновок постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», щодо окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин, яким спільне майно його членами не придбавалося, тоді суд на підставі ч. 6 ст. 57 СК України, може визнати особистою приватною власністю  дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. 
При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу про вклад відповідачем ОСОБА_1 коштів для набуття (будівництва) садового будинку, що є предметом цього спору. 
Проте, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні суду не вказав способу виділу в натурі Ѕ частки за ОСОБА_1 , підтвердженого висновком судової будівельно-технічної експертизи.
На переконання суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 , оскільки поділ будинку, який є предметом цього позову, в натурі не можливий, оскільки у відповідачів не має оформленого права власності або право користування на земельну ділянку під будинком. Без документів на землю, виділ часток є неможливим. Позивачем не надано до суду документи приватизації землі або право користування земельною ділянкою під будинком. 
Також, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість визнати спільною сумісною власністю подружжя на житловий будинок, хоча, право власності у відповідача на таке майно відсутнє. У Державному реєстрі речових прав  на нерухоме майно за № 24580619, що знаходиться в матеріалах справи зазначено вказане нерухоме майно виключно як садовий будинок. 
Таким чином, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, ст.ст.181,  364, 366 ЦК України, ст.ст. 6, 10, 12, 76, 229, 263 ЦПК України, ст. 57 СК України, а також неврахування зазначених ним правових висновків Верховного Суду при його ухваленні, з точки зору суду другої інстанції, повністю підтвердились зазначеними судом апеляційної інстанції доказами, які віднесені ним до числа належних, допустимих, достовірних та достатніх згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України. 
Відтак, суд другої інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову, на підставі положень ст. 376 ЦПК України та названих положень матеріального та процесуального права.
Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 77-82, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                                                               ПОСТАНОВИВ:
 
 Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення  Дарницького районного суду м. Київ від 06 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.
           У задоволені позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та виділ частки майна в натурі для звернення стягнення - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом  тридцяти днів до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови  виготовлений    26  листопада   2021 року.

             Головуючий:                                                          Є.М. Суханова
 
                    Судді:                                                                      В.В. Гуль 
                                                                                                      В.І. Олійник