ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
18 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 686/33233/19
провадження № 51-1360 км 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючої                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
засудженого                                   ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019240010005199, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Куйбишева Бахчисарайського району АР Крим, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі – КК), 
 
за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_7 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 липня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 14 грудня 2020 року щодо ОСОБА_6 .
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 липня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст.125 КК до покарання у виді 60 годин громадських робіт.
 
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 14 грудня 2020 року вирок щодо ОСОБА_6 залишено без змін. 
 
ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 5 листопада 2019 року близько 16:25 біля будинку № 22 на вул. Свободи в м. Хмельницькому на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин умисно вдарив ОСОБА_7 кулаком правої руки в підборіддя зліва, чим заподіяв останньому легкі тілесні ушкодження, що мають незначні скороминущі наслідки, у вигляді крововиливу м`яких тканин підборіддя зліва. 
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
На обґрунтування своїх доводів потерпілий посилається на те, що:
– дії ОСОБА_6 за ч.1 ст.125 КК кваліфіковані неправильно, висновки судово-медичних експертиз про заподіяння йому легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминучі наслідки, також є неправильними, оскільки заподіяння удару сталося 5 листопада 2019 року, а висновки експертиз були зроблені станом на 8 листопада 2019 року, тому, на думку потерпілого, наявність легких тілесних ушкоджень через три дня від дня завдання удару є ще одним підтвердженням ступеня їх важкості у зв`язку з чим дії ОСОБА_6  необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст.122 КК;
- удар у голову ще більше похитнув його (потерпілого) здоров`я, наслідками завданих йому побоїв став головний біль, підвищений артеріальний тиск, аритмія, неспокійний сон, що також, на думку потерпілого, свідчить про заподіяння йому тілесних ушкоджень не легкого ступеню тяжкості.
 
Водночас потерпілий вважає, що призначене засудженому покарання є таким, що не відповідає ступеню вчиненого ним діяння та небезпеки особи через м`якість, оскільки:
– судами не були враховані обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, якими є вчинення злочину щодо особи похилого віку, особи з інвалідністю, чим допустили порушення ст. 368 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК);
– суд першої інстанції врахував той факт, що обвинувачений ОСОБА_8 має на утриманні малолітню дитину, проте даний факт не досліджувався під час судового розгляду, жодних доказів на підтвердження цього не було надано, що, на думку потерпілого, є порушенням ст. 358 КПК та призвело до неповноти судового розгляду;
– обвинувачений посилався на те, що він утримує свою матір, однак ОСОБА_9 отримує пенсію та продовжує працювати;
– обвинувачений продовжує вчиняти дії, пов`язані з неналежним утриманням собаки в квартирі, які стали підставою для завдання йому (потерпілому) удару, що свідчить про відсутність щирого каяття;
–  ОСОБА_10 необхідно призначити покарання у виді виправних робіт на строк 12 місяців. 
 
Позиції учасників судового провадження
 
Від засудженого надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких він зазначає, що ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, заподіяних ОСОБА_7 , визначена у висновку експерта №747 від 13 листопада 2019 року. У матеріалах провадження відсутні будь-які документи на підтвердження посилань  ОСОБА_7 на неправильність висновку судового експерта, його (потерпілого) інвалідності та того, що заподіяний удар, значно погіршив його здоров`я. Водночас, як зазначає засуджений, потерпілим під час проведення судових засідань, у тому числі підготовчого судового засідання у справі, такі документи суду не надавались. Крім того, засуджений надіслав на адресу Верхового Суду копію свідоцтва про народження доньки.
 
У судовому засіданні прокурор та засуджений, вважали судові рішення законними та обґрунтованими й просили залишити їх без зміни.
 
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
З урахуванням зазначених положень КПК суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості досліджувати докази, надавати оцінку доводам касаційної скаргиу частині неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, у зв`язку з чим відсутні обґрунтовані підстави для надання оцінки доводам касаційної скарги щодо правильності висновків судових медичних експертиз про ступінь тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень та щодо погіршення стану здоров`я та інвалідності.
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення ґрунтується на сукупності доказів, досліджених судом, а саме на показаннях ОСОБА_6 про те, що під час події він на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин ударив ОСОБА_7 кулаком у підборіддя, чим заподіяв останньому тілесні ушкодження; показаннях потерпілого ОСОБА_7 про завдання йому тілесних ушкоджень ОСОБА_11 ; показаннях свідка ОСОБА_12 , очевидиці поді, про те, що ОСОБА_8 на зауваження ОСОБА_7 з приводу неналежного утримання собаки у квартирі обізвав останнього, після чого умисно завдав йому один удар кулаком правої руки в підборіддя, від якого в потерпілого виникли тілесніушкодження; даних, які містяться у травмкарті та висновку судової медичної експертизи від 8 листопада 2019 року про те, що виявлене в потерпілого тілесне ушкодження за ступенем тяжкості є легким тілесним ушкодженням, що має незначні скороминущі наслідки. 
 
Були предметом дослідження суду першої інстанції твердження потерпілого про неправильність кваліфікації дій ОСОБА_6 . При цьому суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
 
Відповідно до засад кримінального провадження воно здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом (ч. 1 ст. 22 КПК). 
 
При цьому суд повинен зберігати об`єктивність та неупередженість, створювати необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, забезпечуючи принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, що означає рівність прав сторін кримінального провадження на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених нормами КПК, у тому числі у ст. 242 КПК щодо проведення експертизи.
Згідно з ч. 1 ст. 242 КПК експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених ст. 244 КПК, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.
За ч. 1 ст. 332 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 КПК, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
Висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, ґрунтуються, у тому числі, на даних висновку експерта №747 від 13 листопада 2019 року, згідно з якими виявлене в потерпілого тілесне ушкодження за ступенем тяжкості є легким тілесним ушкодженням, що має незначні скороминущі наслідки.
Вважаючи, що ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ст. 122 КК, так як заподіяв йому (потерпілому) тілесні ушкодження більшого ступеня тяжкості, потерпілий  ОСОБА_7 не вживав будь-яких заходів, передбачених статтями 242, 332 КПК, щодо проведення експертизи на цих підстав.
Під час апеляційного розгляду кримінального провадження суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та спростував доводи апеляційної скарги потерпілого про допущену неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду в частині правої кваліфікацій дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125 КК фактичним обставинам провадження.
З урахуванням вищезазначеного Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони обґрунтовані та належним чином мотивовані.
Що стосується доводів потерпілого про невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання внаслідок м`якості, то Суд зазначає наступне. 
Як убачається з вироку суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_10 покарання, згідно з положеннями ст. 65 КК урахував те, що він фактично не визнав своєї вини та у скоєному не розкаявся, поведінку ОСОБА_6 після вчинення кримінального правопорушення, позицію прокурора стосовно призначення покарання, а також досудову доповідь органу пробації щодо середніх ризиків вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення і його небезпеки для суспільства. 
 
З урахуванням зазначеного доводи касаційної скарги потерпілого щодо неврахування судом поведінки ОСОБА_6 після вчиненого кримінального правопорушення не узгоджуються зі змістом рішення суду першої інстанції.
 
Крім цього суд першої інстанції врахував також ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який раніше не судимий, відсутність обставин, які б обтяжували покарання, наявність на утриманні малолітньої дитини, те, що ОСОБА_8 працював й за місцем проживання і роботи характеризувався позитивно.
 
З урахуванням вищенаведеного суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_10 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 125 КК у виді громадських робіт, що за своїм видом не є найбільш м`яким покаранням за санкцією цієї норми закону.
 
Суд апеляційної інстанції погодився з таким висновком суду першої інстанції, при цьому були предметом дослідження суду апеляційної інстанції твердження апеляційної скарги потерпілого про те, що обвинуваченому ОСОБА_10 необхідно призначити більш суворе покарання, враховуючи наслідки, що настали в потерпілого у зв`язку з ушкодженням здоров`я.
 
Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд врахував фактичні обставини провадження, ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_11 кримінального правопорушення, особу засудженого, який раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину, працював, за місцем проживання і роботи характеризувався позитивно та призначив покарання ОСОБА_10 згідно з вимогами закону.
 
Суд погоджується з такими висновками судів та з урахуванням зазначеного не може погодитися з доводами касаційної скарги про необхідність призначення більш суворого покарання.
 
Доводи касаційної скарги потерпілого про те, що суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_8 має на утриманні малолітню дитину, проте жодних доказів на підтвердження даного факту обвинуваченням не було надано, у цілому не є тим порушенням, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, з урахуванням того, що судом першої інстанції бралась до уваги досудова доповідь органу пробації, в якій, окрім іншого, зазначалось про наявність у ОСОБА_6 неповнолітньої доньки, якій він матеріально допомагав, у суд касаційної інстанції засуджений надіслав копію свідоцтва про народження доньки ОСОБА_13 , а будь-яких доводів, які свідчили б про протилежне, та доказів на їх підтвердження потерпілою стороною не надано.
 
Згідно з положеннями ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
 
За таких обставин не є порушенням закону неврахування судом першої інстанції обтяжуючих покарання обставини (вчинення злочину щодо особи похилого віку та особи з інвалідністю), які на думку потерпілого повинні були бути враховані, оскільки суд вправі провести розгляд провадження лише в межах висунутого обвинувачення, згідно з яким ці обставини ОСОБА_10 не інкримінувалися.
 
З урахуванням встановлених судами обставин доводи касаційної скарги потерпілого про те, що  ОСОБА_8 не утримує матір, яка отримує пенсію та працює, у сукупності з вищезазначеними даними про особу засудженого в цілому не спростовують обґрунтованості висновків суду в частині призначеного ОСОБА_10 покарання, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
 
На думку Суду, рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам кримінального процесуального закону, належним чином вмотивовані та обґрунтовані.
 
За таких обставин відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог касаційної скарги.
 
Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
 
ухвалив:
 
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 липня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 14 грудня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 – без задоволення.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови буде проголошено 30 листопада 2021 року о 12:45.
Судді:
 
ОСОБА_14 каровець                              ОСОБА_2                  ОСОБА_3