УХВАЛА
Іменем України
 
08 листопада 2021 року
м. Київ
справа №521/20264/20
провадження №51-5181ск21
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого                      ОСОБА_1 ,
суддів                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
вивчила касаційну скаргу прокурораОСОБА_4 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року щодо ОСОБА_5 і
встановила:
Вироком суду ОСОБА_5 , неодноразово судимого, останнього разу Малиновським районним судом м. Одеси від 09 лютого 2021 року визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, 
ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді арешту строком на 6 (шість) місяців. Строк відбуття покарання ОСОБА_5 у виді арешту відрахований з моменту його фактичного затримання в порядку виконання вироку.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2021 року стосовно ОСОБА_5 - без зміни.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. На думку прокурора, у діях ОСОБА_5 відсутні ознаки щирого каяття, а тому висновок апеляційного суду про призначення покарання, є істотним порушенням закону, що потягло за собою невідповідність призначеного покарання.
Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши надані до скарги копії судових рішень, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо  з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, за які його засудженого, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування щодо засудженого положень ст. ст. 50, 65 КК України при призначенні йому покарання за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, не можуть вважатися обґрунтованими.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та  сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. 
Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та  попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід  примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При  виборі міри покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. 
На думку колегії суддів, вирішення апеляційним судом питання про призначення ОСОБА_5 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону. 
Як убачається з наданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, апеляційний суд належним чином врахував тяжкість вчинених злочинів, які є злочинами невеликої тяжкості, їх кількість і час на протязі якого їх було вчинено, дані про особу винного, той факт, що обвинувачений є інвалідом 2 групи, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває та вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих обставин.
Також судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому було враховано відсутність тяжких наслідків від вчинених злочинів, повне відшкодування завданої шкоди шляхом повернення об`єктів протиправних дій та відсутність у представників потерпілих претензій матеріального характеру. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого судом першої інстанції визнано щире каяття і визнання вини у повному обсязі. Обставиною, що обтяжує покарання, було визнано рецидив злочину.
Апеляційний суд погодився, що злочини ОСОБА_5 були вчинені внаслідок збігу тяжких життєвих обставин, з огляду на те, що на момент вчинення злочинів обвинувачений тільки звільнився з місць позбавлення волі та не міг продовжити термін дії документів, які посвідчують його інвалідність, у зв`язку з чим не мав жодних засобів для існування.
Судом прийнято до уваги доводи апеляційної скарги прокурора щодо того, що ОСОБА_5 був неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, при цьому, враховуючи наведені вище обставини та виходячи з положень ст. 50 КК України, зазначив, що цілі виправлення та перевиховання обвинуваченого будуть досягнуті призначенням йому покарання із ізоляцією від суспільства у виді арешту на максимально можливий строк.
Окрім того, апеляційний суд врахував, що ОСОБА_5 вчинив замах на крадіжку чужого майна, тим самим потерпілим не було спричинено збитків, оскільки викрадене майно було повернуто власникам.
На переконання колегії суддів, таке покарання є співмірним характеру протиправних дій, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів та не сприймається як явно несправедливе внаслідок м`якості чи  недостатнє для досягнення мети покарання.
Як убачається зі змісту судових рішень, в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду ОСОБА_5 надавав критичну оцінку своїй протиправній поведінці, визнавав провину та висловлював жаль з приводу вчиненого, що свідчить про його щире каяття. У зв`язку з цим доводи касаційної скарги прокурора у відповідній частині колегія суддів вважає неспроможними. 
Ухвала апеляційного суду в частині призначення засудженому покарання достатньо вмотивована та відповідає вимогам  ст. 419 КПК України. 
Таким чином, у касаційній скарзі прокурор не навів переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюпрокурораОСОБА_4 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року щодо ОСОБА_5 . 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
 
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                           ОСОБА_3