Дата документу 30.11.2021 Справа № 334/6389/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 334/6389/20                                        Головуючий у 1 інстанції: Філіпова І.М.
№ 22-ц/807/3631/21                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
               ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухар С.В.
                       Онищенко Е.А.
секретар:                Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного Товариства «Альфа Банк» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2021 року у справі за позовом Акціонерного Товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування про виселення,

ВСТАНОВИВ

В листопаді 2020 року АТ «Альфа Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування про виселення.

В обґрунтування заяви зазначало, що 03.10.2007р. між позивачем та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 800002025, на підставі якого відповідач отримав кредит в розмірі 217292 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,25 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 03.10.2022р.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 03.10.2007р. між позивачем та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 800002025, відповідно до якого відповідач передала позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок, який знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2014 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після ухвалення рішення позивачу стало відомо, що вказаному будинку зареєстровані відповідачі у справі, при цьому малолітні відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_3 зареєстровані у вказаному житловому приміщенні після укладання договору іпотеки. Реєстрація відповідачів, у тому числі малолітніх осіб, унеможливлює подальшу реалізацію предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Посилаючись на вищезазначене просило суд, виселити відповідачів з житлового будинку АДРЕСА_1 , а також просило стягнути судові витрати у виді сплаченого судового збору.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2021 року у задоволенні позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «Альфа Банк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.10.2007р.   між ЗАТ «Альфа – Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 800002025, на підставі якого відповідач отримав кредит в розмірі 217292 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,25 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 03.10.2022р.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 03.10.2007р. між ЗАТ «Альфа – Банк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 800002025, відповідно до якого відповідач передала позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме : житловий будинок літ. Н-2, загальною площею 287,7 кв.м. та житловою площею 95,8 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 706 кв.м., який знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , та належить їй на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2-1104/07 від 12.02.2007р.,що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане ОП ЗМБТІ, номер витягу 13754076 від 01.03.2007р.

Відповідно п. 1.2 копії статуту позивача він є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ «Альфа – Банк», якій в свою чергу є правонаступником усіх прав та обов`язків ЗАТ «Альфа – Банк».
За адресою м. Запоріжжя, вул. Ярославська, буд. 44 зареєстровані відповідачі у справі.

Згідно висновку органу опіки та піклування від 04.03.2021 року малолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично мешкають у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 

Оскільки у малолітніх відсутнє інше житло, в якому вони можуть проживати та бути зареєстрованими, орган опіки прийшов до висновку про недоцільність примусового виселення малолітніх осіб. 

відмовляючи у задоволенні позову щодо виселення, суд першої інстанції правильно виходив з наступних положень закону.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, 

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Позивач посилався на те, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, суд першої інстанції зробив висновок про те, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Суд першої інстанції також правомірно послався на правову позицію, яка була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) та за якою до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню стаття 40 Закону України «Про іпотеку» та стаття 109 ЖК Української РСР.

Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення частини другої статті 109 ЖК Української РСР з урахуванням статті 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення не допускається.

Доведення обґрунтованості вимоги про виселення з наданням іншого постійного житла, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане відповідачу одночасно з її виселенням, є обов`язком позивача. Відсутність вказівки у позові про виселення на інше житло, яке надається у зв`язку із виселенням із іпотечного житла, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Вказана правова позиція висловлена у постанові ВС КЦС від 14.07.2021 року №727/8928/17.
Тому посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачі мають доводити відсутність у них іншого житла не узгоджується з зазначеною правовою позицією.

Відповідно до п. 3.1 іпотечного договору №800002025-И від 03.10.2007 року предмет іпотеки належить ОСОБА_1 підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2-1104/07 від 12.02.2007р., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане ОП ЗМБТІ, номер витягу 13754076 від 01.03.2007р.

Тож судом першої інстанції було встановлено, що предмет іпотеки був отриманий відповідачем ОСОБА_1 не за кредитні кошти, а позивачем не виконано обов`язок щодо надання іншого постійного житла, відповідно до вимог ст. 109 ЖК.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що саме суд повинен бути з`ясовувати до компетенції якого органу віднесено надання іншого приміщення відповідача не є таки що ґрунтується на законі.

Отже суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства. 

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були  допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного Товариства «Альфа Банк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2021 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2021 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

       Е.А. Онищенко