КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М           У К Р А Ї Н И
 
30 вересня2021 року                                                                                 м. Київ

Унікальний номер справи № 754/15548/17
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10929/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого - Левенця Б.Б.,
   суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М., 
   за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Саламон О.Б., по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України», Національної поліції України про зміну підстав та формулювання звільнення, визнання наказів незаконними, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, нарахування та виплати за листками непрацездатності, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди, -
 
в с т а н о в и в :
 
У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що 18 квітня 2016 року на підставі наказу № 60/ос він прийнятий на роботу на посаду начальника новоствореного відокремленого територіального підрозділу ДУ «ЦОП НПУ» в Чернігівській області. 17 серпня 2016 року він попереджений про скорочення. 15 вересня 2016 року він госпіталізований до лікарні м. Чернігова, про що в установленому порядку повідомив підлеглих працівників та керівництво ДУ «ЦОП НПУ». На лікарняному він перебував із 15 вересня по 29 жовтня 2016 року включно, всі листки непрацездатності направляв на адресу відокремленого територіального підрозділу ДУ «ЦОП НПУ» в Чернігівській області для проведення оплати, але грошові кошти він не отримав, чим поставлений у важке матеріальне становище.
28 жовтня 2016 року він направив на адресу відокремленого територіального підрозділу ДУ «ЦОП НПУ» в Чернігівській області заяву про звільнення за власним бажанням, яка отримана вказаною установою 31 жовтня 2016 року. Заява мотивована тим, що він вимушений переїхати на нове місце проживання до міста Києва, щоб знайти роботу та утримувати свою сім`ю. У передбачений законом строк вказану заяву не розглянуто, а тому він неодноразово вимушений звертатися до різних установ щодо допомоги у вирішенні питання захисту його трудових прав.
14 січня 2017 року його представник отримав листа, в якому, зокрема, знаходився наказ від 30 листопада 2016 року № 219/ос про звільнення позивача із займаної посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, який він вважає незаконним, оскільки дисциплінарного проступку у виді прогулу він не вчиняв, відповідачем, при цьому, порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення, передбачений трудовим законодавством, та без законних підстав його не звільнено на підставі раніше поданої ним заяви.
Із урахуванням наведеного, позивач просив суд визнати незаконними та скасувати накази ДУ «ЦОП НПУ», а саме: наказ від 13 жовтня 2016 року № 349, наказ від 29 листопада 2016 року № 447, наказ від 30 листопада 2016 року № 219 о/с, про що здійснити відповідний запис у трудовій книжці та звільнити його із займаної посади начальника відокремленого територіального підрозділу ДУ «ЦОП НПУ» в Чернігівській області згідно з чинним законодавством України відповідно до раніше поданої заяви за ст. 38 КЗпП України; стягнути із відповідачів на його користь виплати за усіма належно поданими до ДУ «ЦОП НПУ» листками непрацездатності; стягнути з відповідачів грошову компенсацію за 13 днів невикористаної відпустки за період із 19 квітня по 31 жовтня 2016 року, вихідну допомогу та 50 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та 161 225, 12 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу, судовий збір (т. 1 а.с. 1-17, 54-63 т. 4 а.с. 46-54, 110-119).
У лютому 2018 року представник ДУ «ЦОП НПУ» Місюра Ю.О. подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю, тому просив відмовити у задоволенні позову. Вказував, що позивачем було допущено порушення трудової дисципліни, у зв`язку з чим було прийнято рішення про звільнення його у зв`язку з прогулом без поважних причин. Дії відповідача є законними, а прийняті рішення є такими, що не підлягають скасуванню. Позивачем не надано доказів наявності обставин, за яких можливе звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України, а тому він зобов`язаний був відпрацювати два тижні. Відповідач не мав законних підстав для здійснення нарахування та виплати за лікарняними листками, оскільки була невірно вказана назва установи, а позивачем недоліки не виправлялися. При цьому позивачем не надано належних доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між такою шкодою та протиправними діями відповідача (т. 1 а.с. 127-146 т. 4 а.с. 18-40, 138-162).
У відзиві на позовну заяву представник Національної поліції України Золотухіна Г.О. просила суд у задоволенні позову відмовити повністю. Зазначала, що  у трудових відносинах з Національною поліцією України позивач не перебуває, а тому відповідач є неналежним (т. 2 а.с. 52-56).
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано накази ДУ «ЦОП НПУ» від 13 жовтня 2016 року № 349, від 29 листопада 2016 року № 447, від 30 листопада 2016 року № 219/ос про накладення дисциплінарних стягнень на ОСОБА_1 , звільнивши його з посади начальника відокремленого територіального підрозділу ДУ «ЦОП НПУ» в Чернігівській області згідно з поданою заявою від 28 жовтня 2016 року. Зобов`язано ДУ «ЦОП НПУ» здійснити нарахування та виплати за листками непрацездатності ОСОБА_1 . Стягнуто із ДУ «ЦОП НПУ» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 12 118,50 грн. та 3 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат (т. 2 а.с. 220-234).
Постановою Київського апеляційного суду від 28 березня 2019 року апеляційну скаргу ДУ «ЦОП НПУ» залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року залишено без змін (т. 3 а.с. 83- 94).
Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 березня 2019 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 3 а.с. 176-179).
У травні 2020 року представник ДУ «ЦОП НПУ» Чирва О.М. подала до суду відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість (т. 4 а.с. 18-40).
У червні 2020 року представник ДУ «ЦОП НПУ» Чирва О.М. подала заяву про застосування строків позовної давності та відзив на позовну заяву, посилаючись на те, що позивач пропустив строк звернення до суду для вирішення трудового спору, оскільки позивач дізнався про звільнення ще 14 січня 2017 року, а позовну заяву подав 21 листопада 2017 року. Доказів поважності причин пропуску не надав, а у відповідача наявні належні докази на підтвердження факту порушення позивачем трудової дисципліни, тому звільнення було законним і обґрунтованим (т. 4 а.с. 69-75, 76-100, 138-162).
У вересні 2020 року представник Національної поліції України Золотухіна Г.О. подала відзив на позовну заяву та просила у задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши, що Національна поліція України не є неналежним відповідачем (т. 4 а.с. 130-131).
Ухвалою (протокольно) від 29 березня 2021 року прийнято до провадження заяву щодо збільшення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (т. 5 а.с. 67-68).
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 25 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДУ «ЦОП НПУ», Національної поліції України про зміну підстав та формулювання звільнення, визнання наказів незаконними, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено (т. 5 а.с. 179-191).
Не погодившись з рішенням районного суду, 22 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю (т. 5 а.с. 233-250).
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини у справі, які мають значення для справи, неправильно встановлено обставини справи та неправильно оцінені докази. Звертав увагу на  те, що дізнався про своє порушене трудове право 14 січня 2017 року, отримавши поштою оскаржувані накази. З позовною заявою про визнання актів індивідуальної дії протиправними та їх скасування звернувся 14 лютого 2017 року до Окружного адміністративного суду м. Києва, однак ухвалою від 13 квітня 2017 року позов було повернуто з тих підстав, що спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. При цьому повний текст цієї ухвали було отримано ним лише у липні 2017 року.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ДУ «ЦОП НПУ» Чирва О.М. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 травня 2021 року залишити без змін (т. 6 а.с. 57-64).
 
У судовому засіданні  ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. Представник відповідача ДУ «ЦОП НПУ» - Чирва О.М. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.
Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені телефонограмами та на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази (т. 6 а.с. 22-24, 42-44).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). 
Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга  підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з даним позовом.
Колегія суддів не погодилась з таким висновком суду виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,наказом ДУ «ЦОП НПУ» від 18 квітня 2016 року № 60 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу - відокремленого територіального підрозділу державної установи в Чернігівській області із 19 квітня 2016 року (т. 1 а.с. 70).
Відповідно до наказу ДУ «ЦОП НПУ» від 14 вересня 2016 року № 296 відділом кадрового забезпечення відправлений електронною поштою лист, яким запрошено ОСОБА_1 прибути 15 вересня 2016 року для ознайомлення із наказом Національної поліції України від 05 вересня 2016 року № 794 «Про організаційно-штатні зміни в Національній поліції».
15 вересня 2016 року ОСОБА_1 до відділу кадрового забезпечення не прибув у зв`язку із госпіталізацією до лікарні м. Чернігова, що підтверджується медичними документами (т. 1 а.с. 79, 96, 181).
У подальшому, з метою з`ясування причин невиконання наказу ДУ від 14 вересня 2016 року № 296 позивачем, а також для перевірки дотримання трудової та виконавчої дисципліни працівниками ВТП в Чернігівській області, начальником ДУ було призначено проведення службового розслідування, що підтверджується наказом ДУ від 16 вересня 2016 року № 301 (т. 1 а.с. 167-168).
16 вересня 2016 року для здійснення перевірки дотримання трудової та виконавчої дисципліни працівниками ВТП у Чернігівській області до м. Чернігів була відряджена комісія у складі: голова комісія - Кагарлицька О.В. , заступник начальника відділу кадрового забезпечення; члени комісії: Стоянов В.М., начальник відділу; капітан поліції Митяй О.А., заступник начальника відділу забезпечення, провідний фахівець, що підтверджується наказом ДУ «ЦОП НПУ» від 15.09.2016 № 300.
З метою перевірки фактів, викладених у листі позивача від 02 вересня 2016 року, комісією обстежено стан нежитлових приміщень на четвертому поверсі адміністративної будівлі, приміщення гаражу № НОМЕР_1 , що розташовані по АДРЕСА_1 .
Також під час перевірки членами комісії було встановлено відсутність на робочому місці позивача ОСОБА_1 , а також з`ясовано, що 16 вересня 2016 року позивач повідомив чергового КПП Нагорного Ю.І. про те, що він перебуває на лікарняному.
Також у матеріалах перевірки зазначається, що позивач не повідомив свого керівника та заступника про відсутність на робочого місці, що підтверджується інформаційною довідкою начальника Центру Підгрушного О.М .
В ході проведення службового розслідування комісія прийшла до висновку, що позивач не дотримувався покладених на нього обов`язків, як працівника, визначених ст. 139 КЗпП України, а саме:
- систематично ігнорував накази керівництва;
- не виконував на належному рівні свої обов`язки (акт обстеження та перевірки об`єкта оренди фактично був сфальсифікований позивачем);
- з квітня по жовтень не провів організаційну роботу щодо укладання договорів ані з балансоутримувачем орендованої будівлі, ані з постачальниками комунальних послуг, щодо обслуговування та утримання орендованої будівлі;
- не організував належним чином роботу трудового колективу ВТП у Чернігівській області;
- не дотримувався трудової дисципліни сам і не підтримував її належний стан у відділі, на власний розсуд, не попередивши керівництво, залишав робоче місце (т. 1 а.с. 174-178).
У період із 15 вересня по 28 жовтня 2016 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності (т. 1 а.с. 72, 79, 81, 82, 96).
07 жовтня 2016 року до відокремленого територіального підрозділу ДУ «ЦОП НПУ» в Чернігівській області надійшла заява ОСОБА_1 про звільнення із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 173).
27 жовтня 2016 року відокремленим територіальним підрозділом ДУ «ЦОП НПУ» в Чернігівській області на адресу ОСОБА_1 направлена відповідь про те, що у період перебування останнього на лікарняному звільнення неможливе.
13 жовтня 2016 року відокремленим територіальним підрозділом ДУ «ЦОП НПУ» в Чернігівській області винесено наказ № 349, яким ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани (т. 1 а.с. 179).
ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з наказом № 349 від 13 жовтня 2016 року, про що складено відповідний акт від 18 жовтня 2016 року (т. 1 а.с. 180).
31 жовтня 2016 року до відокремленого територіального підрозділу ДУ «ЦОП НПУ» в Чернігівській області надійшла заява ОСОБА_1 від 28 жовтня 2016 року про звільнення на підставі статті 38 КЗпП України. Підставами для звільнення вказано переїзд на постійне місце проживання до м. Києва, невиплата грошових коштів за листками непрацездатності, тобто неможливість продовжувати роботу за вказаним місцем роботи (т. 1 а.с. 71).
Згідно з актами ДУ «ЦОП НПУ» про відсутність на робочому місці від 28 листопада та 29 листопада 2016 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці без поважних причин з 9 год. до 18 год. (т. 1 а.с. 241).
Висновком службового розслідування за фактом не виходу на роботу без поважних причин начальника відокремленого територіального підрозділу в Чернігівській області ДУ «ЦОП НПУ» ОСОБА_1. від 29 листопада 2016 року встановлено, що позивач не дотримується обов`язків працівників, визначених ст. 139 КЗпП України, починаючи з 31 жовтня 2016 року був відсутній на робочому місці без поважних причин, тому дійшли до висновку про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул (т. 1 а.с. 243-244).
Наказом ДУ «ЦОП НПУ» № 447 від 29 листопада 2016 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 »  відповідно до п. 2 ст. 147 КЗпП України за відсутність на роботі без поважних причин було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення (п. 4 ст. 40 КЗпП України) на ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 153).
Відокремленим територіальним підрозділом ДУ «ЦОП НПУ» в Чернігівській області виданий наказ від 30 листопада 2016 року № 219 о/с про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 68, 245).
 
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Цей строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку.
Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише за наявності поважних причин. При цьому поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі                               № 6-409цс16 зроблено висновок, що «встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк».
Крім того, Верховний Суду у постанові від 13 січня 2021 року у справі                                 № 242/3602/19 (провадження № 61-4644св20) дійшов висновку, що місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі належно оформленої трудової книжки.
Встановлено, що позивач звільнений із роботи на підставі наказу від 30 листопада 2016 року № 219 о/с (т. 1 а.с. 68).
Вказаний наказ отриманий представником позивача 14 січня 2017 року, про що зазначено у позовній заяві, інший доказів отримання оспорюваного наказу матеріали справи не містять.
Після отримання зазначеного наказу, 14 лютого 2017 року позивач звернувся до Окружного адміністративного суду з позовом до ДУ «ЦОП НПУ», Національної поліції України про зміну підстав та формулювання звільнення, визнання наказів незаконними, виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.
03 березня 2017 року ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду на 13 квітня 2017 року.
13 квітня 2017 року ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було закрито провадження по справі, оскільки даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та роз`яснено, що відповідно до ст. 15 ЦПК України може звернутися з позовом за правилами цивільного судочинства (т. 1 а.с. 65-66).
23 листопада 2017 року позивач звернувся до Деснянського районного суду в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк  на звернення з заявою про вирішення трудового спору позивачем пропущено.
Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав та вказував на те, що 14 лютого 2017 року звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з даним позовом без пропуску строку. Однак ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року про закриття провадження у справі не зміг отримати протягом тривалого часу. Ухвала Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 травня 207 року про повернення судового збору була оприлюднена лише наприкінці липня 2017 року, а вказаний судовий збір отримав лише 08 листопада 2017 року, що підтверджується поштовим повідомленням № 33 про переказ коштів 07 листопада 2017 року. Посилався на те, що з квітня 2017 року і на той час був непрацюючим пенсіонером, мав на утримання неповнолітню дитину, а тому, через несвоєчасне повернення Державною казначейською службою України судового збору та недостатністю коштів мав зібрати кошти для сплати судового збору за подачу позову у цивільній справі.
 До клопотання заявник додав подані ним до Окружного адміністративного суду заяви від 10 травня 2017 року із поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення адресату 11 травня 2017 року, заяву від 09 червня 2017 року із відміткою адміністративного суду про отримання цього звернення та від 07 липня 2017 року за змістом яких заявник неодноразово звертався до адміністративного суду за отриманням копії ухвали від 13 квітня 2017 року про закриття провадження у справі, поштове повідомлення № 33 від 07 листопада 2017 року про переказ коштів 1280 грн. (т. 1 а.с. 97-104).
Перевіривши доводи ОСОБА_1 щодо поновлення строку на подання позову апеляційний суд дійшов висновку, що строк пропущено з поважних причин, оскільки отримавши наказ про звільнення 14 січня 2017 року позивач протягом місяця, а саме 14 лютого 2017 року, звернувся до Окружного адміністративного суду з даним позовом за захистом своїх прав, а його своєчасному зверненню з позовом до суду загальної юрисдикції перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними, враховуючи закриття провадження у справі адміністративним судом 13 квітня 2017 року з роз`ясненням звернення до суду в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що пропущений ОСОБА_1 строк на звернення до суду з позовом у цій справі підлягає поновленню на підставі ст. 234 КЗпП України. 
За змістом ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
Згідно зі ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Позивач просив суд визнати незаконними та скасувати наказ ДУ «ЦОП НПУ» від 13 жовтня 2016 року № 349 «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » (т. 1 а.с. 179).
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1   станом на 13 жовтня 2016 року перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності, який направлений позивачем та отриманий відповідачем 24 жовтня 2016 року (т. 1 а.с. 82).
За змістом ст.ст. 139, 140, 142 КЗпП України, порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків. 
Таким чином, винесення догани позивачу наказом ДУ «ЦОП НПУ» від 13 жовтня 2016 року № 349 фактично відбулося в період його тимчасової непрацездатності, що свідчить про незаконність наказу та є підставою для його скасування.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.
Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, тому суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази з числа передбачених ст. 76 ЦПК України.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.
Звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у період з 15 вересня 2016 року по 28 жовтня 2016 року перебував на лікарняному, а саме у період:
- з 15 вересня 2016 року по 29 вересня 2016 року перебував на стаціонарному лікуванні (т. 1 а.с. 79);
- з 30 вересня 2016 року по 07 жовтня 2016 року перебував на амбулаторному лікуванні (т. 1 а.с. 81);
- з 10 жовтня 2016 року по 19 жовтня 2016 року перебував на амбулаторному лікуванні (т. 1 а.с. 82);
- з 20 жовтня 2016 року по 28 жовтня 2016 року перебував на амбулаторному лікуванні по догляду за хворою дитиною (т. 1 а.с. 72).
Встановлено, що позивач мав приступити до роботи 29 жовтня 2016 року (субота), тому 31 жовтня 2016 року (понеділок).
При цьому, позивач не заперечував факту своєї відсутності на роботі з 31 жовтня 2016 року по 30 листопада 2016 року (день звільнення), однак вказував, що 28 жовтня 2016 року він направив на адресу відокремленого територіального підрозділу ДУ «ЦОП НПУ» в Чернігівській області заяву про звільнення за власним бажанням, яка отримана установою 31 жовтня 2016 року (т. 1 а.с. 197).
У відповіді ДУ «ЦОП НПУ» № 3662 від 03 листопада 2016 року на заяву позивача про звільнення за власним бажанням в порядку ст. 38 КЗпП України повідомлено, що заява надійшла до відділу кадрового забезпечення 01 листопада 2016 року, однак звільнення заднім числом заборонено законом, тому що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України (т. 1 а.с. 208).
Висновком службового розслідування за фактом не виходу на роботу без поважних причин начальника відокремленого територіального підрозділу в Чернігівській області ДУ «ЦОП НПУ» ОСОБА_1. від 29 листопада 2016 року встановлено, що позивач не дотримується обов`язків працівників, визначених ст. 139 КЗпП України, починаючи з 31 жовтня 2016 року був відсутній на робочому місці без поважних причин, що підтверджується складеними представниками відповідача актами, тому дійшли до висновку про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул (т. 1 а.с. 243-244).
Як вбачається з наданого до районного суду наказу ректора Університету державної фіскальної служби України Пашко П.В. № 558-к від 08 листопада 2016 року ОСОБА_1 з 09 листопада 2016 року було прийнято на посаду проректора з господарської діяльності та інфраструктури (т. 1 а.с. 88).
Суд апеляційної інстанції зважив на те, що позивач  ОСОБА_1 обіймав посаду начальника відокремленого територіального підрозділу в Чернігівській області ДУ «ЦОП НПУ», а тому з огляду на вищевказані вимоги законодавства, як працівник і керівник вищезазначеного підрозділу мав дотримуватись трудової дисципліни, зокрема після закінчення періоду перебування на лікарняному, мав вийти на роботу, заявити роботодавцю  про припинення трудового договору та після дотримання законодавчо встановленої процедури звільнення, залишити робоче місце.   
Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності на роботі протягом місяця, у період з 31 жовтня 2016 року по 30 листопада 2016 року.
Враховуючи відсутність позивача на роботі без поважних причин з 31 жовтня 2016 року по день видання наказу від 30 листопада 2016 року про звільнення, що встановлено актами про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці, а також підтверджується працевлаштуванням позивача на іншу роботу з 09 листопада 2016 року, наказ ДУ «ЦОП НПУ» № 447 від 29 листопада 2016 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 », яким було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення (п. 4 ст. 40 КЗпП України), є законним (т. 2 а.с. 153).
Таким чином, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених обставин, встановивши відсутність позивача на роботі без поважних причин, дійшов висновку, що відповідачем з дотриманням норм трудового законодавства застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, тому підставискасування наказу ДУ «ЦОП НПУ» № 447 від 29 листопада 2016 року та наказу № 219о/с від 30 листопада 2016 року про звільнення із внесенням відповідного запису в трудовій книжці про звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України, відсутні. Тому, і підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також відсутні.
Крім того, позивач просив стягнути із відповідачів на його користь виплати за усіма належно поданими до ДУ «ЦОП НПУ» листками непрацездатності, стягнути грошову компенсацію за 13 днів невикористаної відпустки за період із 19 квітня по 31 жовтня 2016 року, вихідну допомогу та 50 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній станом на час виникнення спору) допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності), незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.
Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Підставою для оплати днів тимчасової непрацездатності є виданий в установленому порядку листок непрацездатності.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у період з 15 вересня 2016 року по 28 жовтня 2016 року перебував на лікарняному, а саме у період: з 15 вересня 2016 року по 29 вересня 2016 року перебував на стаціонарному лікуванні (т. 1 а.с. 79); з 30 вересня 2016 року по 07 жовтня 2016 року перебував на амбулаторному лікуванні (т. 1 а.с. 81); з 10 жовтня 2016 року по 19 жовтня 2016 року перебував на амбулаторному лікуванні (т. 1 а.с. 82); з 20 жовтня 2016 року по 28 жовтня 2016 року перебував на амбулаторному лікуванні по догляду за хворою дитиною (т. 1 а.с. 72).
Вказані листки непрацездатності були направлені позивачем на адресу відповідача для здійснення оплати, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями про їх отримання.
Перевіривши матеріали справи встановлено, що вказані листки непрацездатності були оплачені ДУ «ЦОП НПУ», що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями від 13 серпня 2019 року, 17 вересня 2019 року та 28 вересня 2019 року (т. 4 а.с. 167-168).
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Таких обставин, які б давали суду підстави для висновку про покладення на відповідача зобов`язання відшкодувати моральну шкоду, позивачем об`єктивними доказами по справі не доведено. 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про визнання незаконним і скасування наказу ДУ «ЦОП НПУ» № 349 від 13 жовтня 2016 року в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, з тих підстав, що позивача притягнуто до відповідальності у період перебування його на лікарняному. 
Разом з тим, звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (прогул) здійснено відповідачем  з дотриманням норм трудового законодавства.
За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення грошової компенсації моральної шкоди.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористану відпустку задоволенню не підлягають, оскільки при звільненні позивачу було нараховано та виплачено вказану компенсацію, що підтверджується наказом ДУ «ЦОП НПУ» від 03 березня 2017 року про нарахування компенсації позивачу за невикористану частину щорічної основної відпустки за період з 19 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року., рахунково-платіжною відомістю № ДУ-178 за березень 2017 року та платіжним дорученням № 247 від 06 березня 2017 року про перерахунок позивачу 1088,43 грн. (т. 2 а.с. 38-40).
Отже, висновок районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку для звернення до суду з позовом є помилковим, тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати з ухваленням нового про задоволення позову частково.
Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
На підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути із відповідача на користь позивача (пропорційно до частини задоволених позовних вимог - одна вимога немайнового характеру) - 640 грн. судового збору за розгляд справи районним судом та 960 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, сплата якого підтверджується доказами по справі (т. 1 а.с. 18 т. 6 а.с. 10).
 
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 травня 2021 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору.
Позов ОСОБА_1 до Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України», Національної поліції України про зміну підстав та формулювання звільнення, визнання наказів незаконними, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, нарахування та виплати за листками непрацездатності, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.
Визнати незаконним і скасувати наказ Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України» № 349 від 13 жовтня 2016 року в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності із оголошенням догани за систематичне порушення трудової дисципліни відповідно до п. 1 ст. 147 КЗпП України.
У задоволенні інших позовних вимогОСОБА_1 - відмовити. 
Стягнути із Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України» (код ЄДРПОУ - 40108981) на користь ОСОБА_1   (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) - 640 грн. судового збору за розгляд справи районним судом та 960 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом. 
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 30 вересня 2021 року.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           В.М. Ратнікова

  О.В. Борисова