Ухвала                                                      
 
22 вересня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 243/14645/19-ц
провадження № 61-11576св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
          суддів:                Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В., 
               
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович,
 
розглянув клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про розгляд справи за участю представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про право власності
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , у якому просила розгляд справи здійснювати за участю її представника.
У серпні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , у якому просила розгляд справи здійснювати за участю її представника.
 
22 вересня на електронну пошту Верховного Суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про долучення до матеріалів справи пояснення ОСОБА_1 .
 
У своїх поясненнях ОСОБА_1 вказує на те, що вона двічі просила суд у своїх відзивах здійснювати розгляд справи за участю її представника, проте, ці клопотання залишилися без розгляду. 
 
Вважає, що участь її представника у судовому засіданні має важливе значення для неї, оскільки по суті її позбавляють права на житло, яке гарантовано їй Конституцією України. Особливу увагу звертає на те, що у неї є підстави вважати, що оскаржуваний нею договір купівлі-продажу вчинено за сприяння судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, яка розглядала справу                 № 243/3217/19.
 
Крім того, позбавляючи її можливості участі у судовому розгляді справи хоча            б через її представника, Верховний Суд не намагається з`ясувати обставини її позову, який не є тотожним жодній зі справ, судові рішення по яким надано відповідачами, чим не лише позбавляє її права на справедливе правосуддя,                          а фактично сприяє позбавленню житла.
 
Обговоривши доводи клопотань ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 , Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення.
 
Згідно з частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини                                      і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) однією                  з істотних гарантій справедливого судового розгляду є публічний судовий розгляд.
 
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року                № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду               з прав людини»суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
Практика ЄСПЛ з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення                                від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення                 від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не                               є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи                у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої статті 402 ЦПК України визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 7ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.       У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право особи бути присутньою під час розгляду справи може бути реалізовано у разі розгляду такої справи                    у відкритому судовому засіданні, у всіх інших випадках присутність інших осіб при розгляді справи у порядку письмового провадження чинним ЦПК Українине передбачено.
 
Верховний Суд є судом права, а не факту, і, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку. 
 
Бажання ОСОБА_1 через свого адвоката публічно викласти під час слухання справи свої доводи не обумовлює необхідність призначення справи до розгляду                 у судовому засіданні з викликом сторін. Сторона позивача реалізувала свої процесуальні права, які відповідають принципу змагальності на стадії касаційного перегляду справи, шляхом викладення у письмовому вигляді у відзивах на касаційні скарги своїх заперечень. Клопотання про розгляд справи судом касаційної інстанції за участю представника позивача не містить обґрунтувань того, які ще важливі для справи пояснення може надати представник позивача лише особисто в суді, окрім тих, які викладені письмово.  
 
Відмовляючи у задоволення клопотання про розгляд справи у суді касаційної інстанції за участю сторін, Верховний Суд врахував, що ЄСПЛ неодноразово висловлювався з приводу публічного розгляду судами касаційної інстанції, а саме: якщо розгляд справи у суді першої інстанції був публічним, відсутність «публічності» при розгляді справи у другій та третій інстанціях може бути виправданою особливостями процедури по цій справі. Якщо апеляційна скарга стосується виключно питання права, залишаючи осторонь фактичні обставини справи, то вимоги статті 6 Конвенції можуть бути дотримані і тоді, коли заявнику не було надано можливості бути заслуханим у апеляційному чи касаційному суді особисто.
 
Крім того, ЄСПЛ визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення                   у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (заява № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду (рішення від 25 квітня 2002 року). У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права, а саме тлумачення норм Цивільного кодексу.
 
Верховний Суд, враховуючи практику ЄСПЛ як джерело права, виходячи із повноважень суду касаційної інстанції, який не може встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами, оцінивши характер спору та суть правового питання, яке підлягає вирішенню у розглядуваній справі, вважає за можливе розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, тобто за наявними у ній матеріалами.
 
Верховний Суд створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення                    з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
 
Ураховуючи викладене та зважаючи на відсутність необхідності виклику учасників справи для надання пояснень з огляду на обставини справи, Верховний Суд не вбачає підстав для задоволення зазначених клопотань.
 
Керуючись статтями 7, 43, 400, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у задоволенні клопотань представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про розгляд справи за участю представника ОСОБА_1 .
 
Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                             І. Ю. Гулейков 
 
                                                                                                      С. О. Погрібний
 
                                                                                                      Г. І. Усик
 
                                                                                                                                В. В. Яремко