22-ц/804/1335/21 
                                                                                266/6362/20 
                                               
Єдиний унікальний номер 266/6362/20
        Номер провадження 22-ц/804/1335/21

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
          
23 вересня 2021 року                                                                                       м. Маріуполь 

Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів  Баркова В.М.,  Пономарьової О.М., 
секретар судового засідання    Лазаренко Д.Т., 
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 .  
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа - Друга маріупольська державна нотаріальна контора, 
третя особа - ОСОБА_3 , 
представник третьої особи – адвокат Царьова Олена Сергіївна,
розглянувши у відкритому  судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4   на  рішення  Приморського районного суду міста Маріуполя  Донецької області від 18 березня 2021 року у складі судді Шишиліна О.Г.   по цивільній справі за позовом  ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсною довіреності від 17.10.2003 року за реєстровим номером 2-2287,                                   
                                              В С Т А Н О В И В:
В грудні 2020 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсною довіреності №2-2287 від 17.10.2003 р. В обґрунтування посилалася на те, що 17.10.2003 р. саме за день перед тим як вона мала виїхати за кордон вона оформила на ім`я відповідача спірну довіреність на управління на період її відсутності належним їй нерухомим майном, яке від її імені, як зареєстрованого приватного підприємця, здавалося в оренду та перебудовувалося,  яку нотаріус Царьова І.В. зареєструвала в реєстрі за №2-2287 від 17.10.2003 року. При цьому до початку оформлення довіреності відповідач пояснив їй, що така довіреність потрібна йому лише для того, щоб кожного разу не висилати йому окрему довіреність на вчинення тієї чи іншої дії і що в будь-якому разі до цієї довіреності потрібні будуть її письмові погодження   його діям. Відповідач  обіцяв,  що буде діяти лише за її згодою стосовно управління її майном.  На  прохання позивача підготувати проект такої довіреності,  нотаріус запропонувала їй вже  готовий документ з певним  змістом,  який вона роздрукувала та запропонувала її підписати. Під час підписання довіреності позивач не звернула уваги, що в довіреність  включено  право  довіреної особи розпоряджатися її майном, оскільки  не уявляла собі юридичного значення цього – вважала,  що це означає право здавати в оренду, перебудовувати і таке інше. Крім того нотаріусом при оформлені довіреності не було роз`яснено їй наслідки видачі такої довіреності, що є порушенням ЗУ «Про нотаріат» та «Інструкції про здійснення нотаріальних дій нотаріусами України» 1994 року. Також нотаріус  не з`ясувала  її сімейний стан, що має значення, оскільки  після  одруження позивача  в жовтні 2002 року все майно її, хоча і оформлене на неї, набуло статус  спільної сумісної власності подружжя. Таким чином її було введено в оману стосовно наслідків видачі такої довіреності та стосовно того, що при використанні довіреності нібито  потрібно її письмове підтвердження на дії довіреної особи – відповідача по справі. Також незаконним і практично нікчемним є зміст довіреності в частині,  що повноваження довіреної особи  стосуються всього її майна з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось: тобто і того майна, яке знаходиться в тому числі за межами України під юрисдикцією іншої країни, та на яке накладені обмеження з приводу розпорядження законодавством цих країн. Але відповідач не має права розпоряджатись або управляти  її майном, яке знаходиться за межами України, і вона не мала наміру дати йому таке право. Вважає, що спірна довіреність оформлена з порушенням законодавства України, повинна бути визнана судом недійсною з моменту її виготовлення та реєстрації. 

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 березня  2021 року у задоволенні  позову ОСОБА_4 відмовлено. 

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення  суду першої інстанції  та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вона подала цілком обґрунтований позов – як з правової точки зору, так і з критеріїв доведеності, і який визнав відповідач. 
Також такі обставини позивач обґрунтувала низкою правових норм, але суд розглядав справу тільки з підстав порушення статті 57 ЦК України в ред.1963 р., і не перевіряв доводи позивача стосовно порушення виданням такої довіреності норм статей 48,49,55,56 ЦК України в ред. 1963 р. та статей 3,5,28,92 Інструкції про здійснення нотаріальних дій нотаріусами України 1994 року. 
Судом порушені положення процесуального закону, оскільки не прийняті до уваги докази, надані позивачем. Так, суд не оцінив письмові пояснення нотаріуса Царьової І.В., вказавши, що вона не є учасником справи, однак позивачем саме нотаріус Царьова І.В. зазначена в позовній заяві в якості третьої особи. Докази, надані позивачем, відповідають вимогам ЦПК України, тому мали бути перевірені судом. 
Суд незаконно залучив до участі у справі в якості  третьої особи ОСОБА_3 , оскільки клопотання її представника не відповідає вимогам процесу  щодо його оформлення, крім того, судом не вказано, яким чином вирішення даного спору може вплинути на права та обов`язки третьої особи. Оскільки третя особа незаконно залучена до участі у справі, то пояснення представника третьої особи в суді не повинні були бути оцінені, як пояснення самої ОСОБА_3 .. Позивач вважає, що вказана незаконна ухвала суду від 18.02.2021 року  також підлягає скасуванню. 

Представник третьої особи ОСОБА_3 – адвокат Царьова О.С. надала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказувала на законність і правильність рішення суду. Вважає, що позивачем не наведені законні підстави для скасування рішення суду першої інстанції. 
Вказувала, що позивач не довела  належними та допустимими доказами свої вимоги. Не довела вона своїх вимог також з точки зору правового обґрунтування. Тому висновки суду відповідають обставинам справи, з яких вбачається, що позивач, будучи повнолітньою дієздатною особою, цілком усвідомлювала свої дії, і протилежного не довела. 
Позивач на її думку пропустив без поважних причин строк звернення до суду з такими вимогами стосовно визнання недійсною довіреності від 17 жовтня 2003 року, виданої на період до 17 жовтня 2006 року. 

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 

Позивач, треті особи до суду не явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 , який визнав апеляційну скаргу, погодився з її доводами, просив задовольнити, представника третьої  особи ОСОБА_3 – адвоката Царьову О.С.,   яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 

Згідно з ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції  встановлено,  що 17.10.2003р. позивач ОСОБА_4 видала письмове уповноваження (довіреність) на ім`я відповідача – свого батька ОСОБА_2 , яку нотаріально посвідчив нотаріус Другої маріупольської державної нотаріальної контори Царьова І.В. та зареєструвала в реєстрі №2-2287.

Звертаючись до суду,  позивач посилалася на недійсність довіреності з тієї підстави, що їй необхідно було надати батьку - відповідачу ОСОБА_2   певні повноваження для управління її майном,  проте при цьому відповідач не роз`яснив яких саме дій,  але сам просив зазначити в довіреності про можливість розпорядження усім її майном, щоб для кожного кроку управління її майном (укладення договорів) не складати окрему довіреність. Відповідач обіцяв в подальшому з нею узгоджувати окремо усі правочини щодо її конкретного майна. Нотаріус Царьова І.В. надала їй вже заздалегідь підготовлений примірник довіреності. В довіреності було зазначено про право на розпорядження майном, значення якому вона не придала, оскільки мала на увазі мету передачі батьку повноважень управління майном, і не входила в деталі оформлення таких повноважень.  Тому позивач  не усвідомлювала можливих  правових наслідків права розпорядження у вигляді відчуження всього записаного на неї майна в результаті використання такої довіреності. Отже, позивач вважає, що її було введено  відповідачем в оману, що вона помилялася при підписанні довіреності з таким змістом, і одночасно також посилалася на норми  статей  ст.55, 56 та  57 ЦК України 1963р., вказуючи, що недійсність цієї угоди також встановлена статтями48,49 ЦК України 1963 р.

Вирішуючи спір, суд  першої інстанції перевіряв обставини і обґрунтування позову, виходячи з норм, на підставі яких ОСОБА_4 зверталася до суду. 

Так, суд керувався наступними  нормам матеріального права. 
Згідно з ст.55 ЦК України 1963р.  угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. 
На підтвердження таких обставин  позивачем доказів не надано, жодних обставин, які б свідчили про це, не наведено. 
В ст.56 ЦК України 1963р. зазначено, що угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.
Такі обставини позивачем також не доведені. 
Суд правильно вказує, що  видача довіреності є одностороннім правочином, до того ж нотаріально посвідченим. Як вказувала у позовній заяві позивач,  нотаріус Царьова І.В. надала їй вже заздалегідь підготовлений примірник довіреності. Підтверджень того, що позивач неправильно сприймала предмет чи інші істотні умови виданої довіреності, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати,  що вона б не видала таку довіреність, нею не надано. Напроти, позивач вказує, що вона мала певну мету, коли звернулася до нотаріуса за посвідченням довіреності, погоджуючись на видачу довіреності саме з такими повноваженнями.  
Відповідно до положень  ст.57 ЦК України 1963р. угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.
Суд першої інстанції також прийшов до висновку, що  об`єктивних доказів на підтвердження обставин, перелічених зазначеною статтею,  позивач суду не надала. 
Судом перевірені також твердження позивача про порушення її прав з боку відповідача з урахуванням статті ст. 49 ЦК України 1963р., де вказано,  якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами - в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що позивачем наявність цих умов не обґрунтовувалося, доказів не пред`явлено. 
Колегія суддів не може не погодитися з такими висновками, оскільки вони відповідають обставинам справи, проаналізованим судом з урахуванням норм матеріального права, на які посилалася позивач, і висновки суду  позивачем в апеляційній скарзі не спростовані. Більш того, як вбачається з оскарженого  рішення, судом перевірялися позовні вимоги саме в розрізі тих норм, на які посилалася позивач, тому доводи апеляційної скарги про те, що суд робив висновки, виходячи тільки з положень  статті 57 ЦК України,  не відповідають дійсності, суперечать змісту рішення суду першої інстанції. 

Також як на підставу визнання довіреності недійсною позивач вказувала, крім норм ЦК України 1963р. ,  ст. 5, 49 ЗУ «Про нотаріат».
Відповідно до ст. 48 ЦК України 1963р. недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. 
Згідно з ст. 5, ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» в редакції станом на 19.06.2003р. зазначено, що нотаріус зобов`язаний здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; зберігати в таємниці відомості, одержані ним у зв`язку з вчиненням нотаріальних дій; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Крім того, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законові; дії підлягають вчиненню іншим нотаріусом чи іншою посадовою особою; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась недієздатна особа або представник, який не має необхідних повноважень; угода, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, вказаним в її статуті чи положенні. Нотаріус чи інша посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що порочать честь і гідність громадян. Нотаріус чи інша посадова особа, що вчиняє нотаріальні дії, на прохання особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, повинні викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У разі коли у вчиненні нотаріальної дії відмовляє нотаріус, він не пізніш як у триденний строк виносить постанову про таку відмову. 
Судом правильно зазначено, що  позивачем суду не надано належних, допустимих та достовірних доказів, що нотаріус Царьова І.В. при видачі довіреності №2-2287 від 17.10.2003р. не дотрималась зазначених вимог.
В апеляційній скарзі таких висновок суду також не спростований, крім незгоди із висновками суду, позивачем не заявлено мотивованих аргументів неправильності рішення суду в цій частині. 
Так, позивач посилається на те, що сама нотаріус Царьова І.В підтвердила обставини порушення закону при оформленні оспореної довіреності від імені позивача. Однак зі справи вбачається, що письмові пояснення нотаріуса, оригінал яких суду не наданий,  надані були для участі в іншій справі за позовом ОСОБА_4 . Більш того, надані такі пояснення, оформлені як відзив на позовну заяву ОСОБА_4 , відповідачу ОСОБА_2 , який в свою чергу, надав їх суду для долучення до справи.  Позивач зазначила  даного нотаріуса в якості третьої особи в позовній заяві, однак судом цілком правильно вирішено, що нотаріус, яка виконувала нотаріальні дії, будучи нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори, не може   бути третьою особою у справі, оскільки  належним учасником справи є нотаріально контора, яка і надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Згідно з Законом України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Державна нотаріальна контора, в свою чергу, є юридичною особою, яка створюється та реєструється у встановленому законом порядку. Очолює державну нотаріальну контору завідуючий, який призначається із числа осіб, які мають свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю.  Нотаріальна контора не уповноважувала нотаріуса Царьову І.В., яка на час оформлення довіреності, працювала в державній нотаріальній конторі, представляти її інтереси в суді, крім того, встановлено, що нотаріус Царьова І.В. не працює в Другій маріупольській державній  нотаріальній конторі на час звернення до суду позивача з даним позовом. 
Отже, суд у відповідності до положень статті 77 ЦПК України не взяв до уваги вказаний документ, наданий позивачем із позовною заявою. 

Перевіривши справу, неможливо погодитися із апеляційною скаргою стосовно того, що суд не  надав оцінки доводам позивача по суті спору і наданим нею доказам. Зі змісту оскарженого рішення вбачається, що суд першої інстанції повно, всебічно і об`єктивно встановив обставини справи та проаналізував відповідні їм правовідносини, поясненням сторін, наданим доказам дав оцінку, у відповідності з вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України дійшов цілком обґрунтованого висновку про відмову в позові. Висновки суду позивачем нічим в апеляційній інстанції не спростовані. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Доводи апеляційної скарги про незаконність ухвали суду від 18.02.2021 року про залучення до участі в справі третьої особи ОСОБА_3 , нічим не підтверджуються. 
Судом правомірно прийнято заяву про вступ до справи третьої особи, підписану її представником в межах її повноважень, яка прийнята судом із належним оформленням з відповідною відміткою  суду про одержання документу. Посилання апеляційної скарги, що клопотання про залучення до справи третьої особи начебто  неправильно оформлено, тому суд не повинен був приймати його і вирішувати процесуальний статус ОСОБА_3 , також спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що представник третьої особи надала суду свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю,  ордер на підтвердження її повноважень, договір про надання правничої допомоги з обов`язком вчиняти від імені ОСОБА_3 дії щодо здійснення повноважень в якості представника в цивільному судочинстві за даним спором з усіма правами, передбаченими статтями 43,49,60 ЦПК України. 
Твердження апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мотивував залучення третьої особи до справи, також спростовані змістом ухвали суду, в якій  суд вказує про наявність підстав для такої участі особи, оскільки на підставі цієї довіреності відчужувалося майно, яке є предметом спору, що розглядається  в Жовтневому районному суді м. Маріуполя.
Крім того, в апеляційній скарзі не обґрунтовано,  чим участь третьої особи порушила процесуальні справа позивача, не зазначено, чи   привів  факт залучення третьої особи до участі у справі суд першої інстанції до неправильних висновків по суті спору. 

Як встановлено  ч. 1 ст. 13 ЦПК України,  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Позивач своїх вимог не довела. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам. 
Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідають  фактичному змісту оскарженого рішення, спростовуються обставинами справи, тому не можуть бути прийняті до уваги. Такі доводи апеляційної скарги по суті аналогічні обґрунтуванням  позивача  її  позовних вимог,  були предметом розгляду суду першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка. 

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд
                                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4   залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного  суду міста Маріуполя  Донецької області від 18 березня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст судового рішення складений 28 вересня 2021 року.

Головуючий                                                                                        Є.Є. Мальцева 

Судді:                                                                                                  В.М. Барков  

                                                                                                             О.М. Пономарьова