КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 листопада 2021 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 755/19098/20
номер провадження №22-ц/824/13329/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Нежури В.А.,	
за участю секретаря судового засідання	                                  Потапьонок К.В.,	
учасники справи: представник позивача Городенський О.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2021 року /суддя Яровенко Н.О./ 
у справі за позовом акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
Позивач АТ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю - житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням  Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2021 року позов задоволено. Усунуто Акціонерному товариству «Універсал Банк» перешкоди у користуванні власністю, шляхом позбавлення права користування ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_2 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» судові витрати у виді судового збору в розмірі 2102 грн./а.с. 119-121/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати, у задоволенні позову відмовити.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що рішення суду першої інстанції суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду в якій зазначено, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Дана позиція викладена у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц. Вказувала, що вона є літньою особою, втручання у її життя може призвести до виникнення негативних для неї наслідків, пов`язаних з відсутністю житла, а з урахуванням стану здоров`я та доходів у вигляді пенсії та її розміру, навіть наймання житла буде надмірним тагарем та є непомірним втручанням у контексті принципів статті 8 Конвенції. Вказувала, що судом першої інстанції не враховано положення ч. 2 ст. 109 ЖК Української PCP. Частина друга статті 109 ЖК Української PCP установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Квартира АДРЕСА_2 придбана за власні кошти до укладення кредитного договору. Отже, судом першої інстанції порушено правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.
Представник АТ «Універсал Банк» Городенський О.А. звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність її вимог. Вказував, що з 26.06.2017 р. спірна квартира на праві власності належить позивачу, рішення про його скасування відсутнє. Водночас ані колишня власниця ОСОБА_2 ані апелянт, які залишились проживати у квартирі,  не сплачують вартість комунальних послуг. Водночас, вказував, що право членів сім`ї власника щодо проживання у квартирі, пов`язано з особою власника, а тому, у відповідності до ст. 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України, вселені особи члени сім`ї власника втратили користування квартирою, що є наслідком припинення права власності власника.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, який з`явився у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог,  на підставі наступного.
Судом встановлено, що 17 грудня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 007-2902/840-0718, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 296550,00 доларів США, строком до 10.12.2025 року.
З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором 17.12.2007 року між тими ж сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 .
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києві від 09 липня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" заборгованість за Кредитним договором №007-2902/840-0718 від 17 грудня 2007 року на загальну суму 488 399,04 доларів США, що еквівалентно сумі за курсом Національного банку України станом на 18 квітня 2014 року - 5 495 514 грн. 84 коп.; заборгованість за Кредитним договором № 007-2902/840-0719 від 17 грудня 2007 року на загальну суму 266 039, 24 доларів США, що еквівалентно сумі за курсом Національного банку України станом на 18 квітня 2014 року - 2 993 500 грн. 13 коп., а всього на загальну суму 754 438,28 доларів США, що еквівалентно сумі за курсом Національного банку України станом на 18 квітня 2014 року - 8 489 014 грн. 97 коп.
В межах примусового виконання ВП № 49388304, було описано та арештовано предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , з метою проведення процедури її реалізації та погашення заборгованості за виконавчим листом № 2-338/11 від 30.01.2015.
20.04.2019 електронні торги не відбулись, у зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів(протокол від 20.04.2017 № 207376).
У відповідності до ч.1 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» позивач звернувся до приватного виконавця з заявою та 19.06.2017 державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві - А.В. Гарилів складено акт № 49388304 про реалізацію предмета іпотеки.
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 90509509, дата формування 26.06.2017 року, АТ «Універсал Банк» належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2 .
Листом від 17.02.2020 № 20/01-16 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховою Ю.П. встановлено, що відповідно до відомостей з Реєстру територіальної громади міста Києва за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався ст. 319 ЦК України про те, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Отже, права членів сім`ї власника житла є похідними від прав власника. З припиненням прав власника, припиняються і права членів його сім`ї. Новий власник безумовно має право ставити питання про виселення членів сім`ї колишнього власника житла. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 та Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 не є власником спірної квартири, а право користування відповідача є похідним від права власності колишнього власника житла. Таким чином, з втратою права власності на спірну квартиру відповідачі втратили і право користування квартирою.
При цьому, на час розгляду справи у суду відсутні відомості про визнання недійсними укладених між сторонами правочинів та/або визнання незаконним набуття позивачем права власності на спірну квартиру.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновків, що реєстрація відповідачів в квартирі колишнього власника позбавляє позивача АТ «Універсал Банк», як нового власника майна, в повній мірі володіти, користуватися і розпоряджатися квартирою, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом позбавлення права користування спірною квартирою, відтак вимоги позову підлягають задоволенню в повному обсязі.
Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.
Так, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що квартира АДРЕСА_2 придбана за власні кошти позичальника, до укладення кредитного договору, отже, без надання іншого жилого приміщення виселення осіб, які користуються спірною квартирою заборонено.
ВП ВС викладено висновок, зроблений у постанові від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц де зазначено, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.
За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 ЗУ «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У справі, що розглядається, новий власник - в даному випадку банк, до якого право власності перейшло на підставі договору іпотеки в результаті невиконання умов основного договору та неповернення позики, не може користуватися своєю власністю, оскільки члени сім`ї попереднього власника, який втратив право власності на житло, відмовляються виселятися з нього.
Разом з тим, з усталеної практики Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення. 
Так, не можна не звернути уваги на порушення прав нового власника, однак при цьому необхідно врахувати, що право власності на спірну квартиру перейшло до позивача на виконання договору іпотеки й останній був обізнаний про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її членів сім`ї власника.
Такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.
Зазначеного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), аналогічний висновок також викладено у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати.
Оскільки ОСОБА_1 має право на пільги та звільнена від сплати судового збору, з АТ «Універсал Банк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції 3 151, 50 грн.
Керуючись ст.ст.  376, 381, 382 ЦПК України, суд,   - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2021 року -  задовольнити. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2021 року - скасувати.
Акціонерному товариству «Універсал Банк» /04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, ЄДРПОУ 21133352/  до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, - відмовити в позові повністю.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:
Стягнути з Акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь держави 3 151, 50 /три тисячі сто п`ятдесят одну гривню п`ятдесят копійок/ грн..
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
 
Головуючий:                                        Судді: