П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2021 р.	м. Одеса	Справа № 420/498/21	

Категорія:112030100          Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.
          Місце ухвалення: м. Одеса
          Дата складання повного тексту: 22.03.2021 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого           – Бітова А.І.
суддів                     – Ступакової І.Г.
 – Шляхтицького О.І.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача військова частина НОМЕР_2 , про визнання невиплати грошової допомоги протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини (далі – в/ч НОМЕР_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача в/ч НОМЕР_2 , про:
-          визнання протиправною невиплату в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 21 серпня 2019 року, тобто з дня прийняття на військову службу за контрактом, по 11 вересня 2020 року включно, тобто по день звільнення з військової служби (виключення із списків особового складу в/ч), грошового забезпечення розрахованого з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати встановленого законом на 01 січня календарного 2019 та 2020 років відповідно;
-          зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , починаючи з 21 серпня 2019 року, тобто з дня прийняття на військову службу за контрактом, по 11 вересня 2020 року включно, тобто по день звільнення з військової служби (виключення із списків особового складу військової частини), грошове забезпечення розраховане за десятим тарифним розрядом з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного 2019 та 2020 року відповідно, з урахуванням раніше виплачених сум грошового зобов`язанням;
-          визнання протиправною невиплату в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 в день звільнення з військової служби одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, розрахованого з урахуванням відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного 2020 року;
-          зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби  в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, розрахованого з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного 2020 року, та з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби;
-          визнання протиправною невиплату в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 , як ветерану війни – учаснику бойових дій, грошової компенсації за всі невикористані дні додаткових відпусток, як учаснику бойових дій за 2019 та 2020 роки тривалістю кожної 14 календарних днів на рік;
-          зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , як ветерану війни – учаснику бойових дій, грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткових відпусток, як учаснику бойових дій за 2019 та 2020 роки тривалістю кожної 14 календарних дні на рік, обчислену відповідно до грошового забезпечення, розрахованого за десятим тарифним розрядом з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного 2020 року відповідно;
-          зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію невиплаченого з вини в/ч НОМЕР_1 грошового забезпечення, починаючи з місяця наступного за місяцем, за яким воно мало бути нараховано, індексацію невиплаченої одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби та індексацію невиплаченої компенсації за невикористані дні додаткових відпусток, як учаснику бойових дій, починаючи з дня наступного за днем звільнення з військової служби, тобто з 12 вересня 2020 року по день фактичного та повного розрахунку;
-          зобов`язання в/ч НОМЕР_1 , починаючи з 12 вересня 2020 року, тобто з дня наступного за днем ОСОБА_1 звільнення з військової служби (виключення із списків особового складу в/ч), по день фактичного та повного розрахунку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи (військової служби) відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) за весь час затримки виплати грошового забезпечення, розрахованого за десятим тарифним розрядом з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного 2019 та 2020 років відповідно, з урахуванням раніше виплачених сум грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, розрахованого з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного 2020 року, та грошової компенсації за всі невикористані дні додаткових відпусток, як учаснику бойових дій за 2019 та 2020 роки тривалістю кожної 14 календарних дні на рік, розрахованої за десятим тарифним розрядом з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного 2020 року;
-          стягнення з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 55,00 грн., починаючи з 12 вересня 2020 року, тобто з дня наступного за днем звільнення з військової служби (виключення із списків особового складу військової частини), по день фактичного повного розрахунку за кожний календарний день затримки виплати грошового забезпечення, розрахованого за десятим тарифним розрядом 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного 2019 та 2020 років відповідно, з урахуванням раніше виплачених сум грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, розрахованого з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного 2020 року, та грошової компенсації за всі невикористані дні додаткових відпусток, як учаснику бойових дій, за 2019 та 2020 роки тривалістю кожної 14 календарних днів на рік, розрахованої за десятим тарифним розрядом з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного 2020 року відповідно.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що він проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 . При цьому, позивач вважає, що при звільненні відповідачем невірно визначено розмір його посадового окладу та окладу за військовим званням, з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом станом на 01 січня 2018 року. Розрахунки посадового окладу позивача мають проводитись шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати встановленого законом на 1 календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. При цьому, відповідачем не було проведено розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а саме невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №3551-ХІІ (далі – Закон №3551-ХІІ) з 2019 року по 2020 року, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що останній діяв у межах наданих йому повноважень, відповідно до діючого законодавства, та у спосіб і в порядку визначеному ним, у зв`язку з чим, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача в/ч НОМЕР_2 , про визнання невиплати грошової допомоги протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за додаткові відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 рік.
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11 вересня 2020 року.
В решті позовних вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги:
-          військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) під час особливого періоду гарантовано надання тільки щорічних основних відпусток, то під час звільнення з військової служби грошова компенсація може надаватися тільки за всі невикористані дні такої відпустки. Тобто, на цей час виплата компенсації за невикористані дні додаткових і соціальних відпусток (у тому числі військовослужбовцям учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, за невикористані дні додаткової відпустки (п.12 ч.1 ст. 12 Закону №3551-ХІІ) чинним нормативно – правовими актами не передбачена;
-          при винесенні рішення суду не врахував витяг з наказу командира в/ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 11 вересня 2020 року №187 відповідно до якого позивачу у відповідності до ст. 16-2 Закону України "Про відпустки" та п.12 ч.1 ст. 12 Закону №3551-ХІІ з урахуванням п.3 розділу XXXI "Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців ЗСУ та деяким іншим особам", затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року 260", було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 рік за 14 календарних днів. Окрім того, виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 рік за 14 календарних днів позивачу підтверджується розрахунком грошового забезпечення військовослужбовця в/ч НОМЕР_2 при звільненні, яка була надана на вимогу представника в/ч НОМЕР_1 та зареєстрована в нетаємному діловодстві в/ч НОМЕР_1 від 30 квітня 2021 року за вх.№1903/225. Враховуючи викладене вище, командування в/ч НОМЕР_1 вважає, що вимоги позивача щодо виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку як учасника бойових дій не підлягають задоволенню в зв`язку з її виплатою при звільненні, а тому відсутні правові підстави для виплати компенсації за період 2020 року.
У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу вказується, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:
ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 30 квітня 2020 року. 
ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом з 21 серпня 2019 року.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 20 серпня 2020 року №32-РС за пп."б" п.2 ч.5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я – на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби) в мирний час, вважати таким, що з 11 вересня 2020 року справи та посаду здав і направлено для зарахування на військовий облік до Саратського РТЦК та СП Одеської області. З 11 вересня виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Видано всі відповідні атестати.
Вирішуючи справу (в частині задоволений позовних вимог), суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем в/ч НОМЕР_1 допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не використані дні відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11 вересня 2020 року.
За таких обставин, суд першої інстанції, враховуючи, що з позивачем не проведено розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст. 12 Закону №3551-XII, за 2020 рік, суд дійшов висновку про необхідність відновлення порушеного права позивача, шляхом зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11 вересня 2020 року.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ч.2 ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, ст. 40 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", ч.ч.1, 2 ст. 9, ч.8 ст. 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ст. 16-2 Закону України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР, п.3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 квітня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197, які регулюють спірні правовідносини.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (надалі – Закон №2232-XII).
Згідно ст. 40 Закону №2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей, права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі – Закон №2011-XII).
Згідно ч.ч.1, 2 ст. 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів; до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно ч.8 ст. 101 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі – Закон №504/96-ВР).
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
У рік звільнення зазначених в абз.абз.1, 2 цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абз.3 п.14 ст.10-1 Закону "Про відпустки").
Статтею 16-2 Закону №504/96-ВР передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Пунктом 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі – Закон №3551-XII) встановлено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до п.п.17, 18, 19 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені п.п.17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року №3543-XII (далі – Закон №3543-XII) та "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-XII (далі – Закон №1932-XII).
За визначенням ст. 1 Закону №3543-XII особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Тобто, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.
Проте, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів:
1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін;
2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п.19 ст. 101 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені п.п.17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.
Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.12 ст. 12 Закону №3551-XII, п.8 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ, ст. 16-2 Закону №504/96-ВР.
Крім того, відповідно до п.3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 квітня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі – Порядок №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону №504/96-ВР та п.12 ч.1 ст. 12 Закону №3551-ХІІ.
З урахування наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним за період з 2015-2018 роки додаткову відпустку, як учасник бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст. 12 Закону №3551-ХІІ.
Крім того, колегія суддів враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18.
Згідно ч.3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Щодо доводів апеляційної скарги, що виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 рік за 14 календарних днів позивачу підтверджується розрахунком грошового забезпечення військовослужбовця в/ч НОМЕР_2 , колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з розрахунку грошового забезпечення військовослужбовця в/ч НОМЕР_2 при звільненні (а.с.96), ОСОБА_1 було нараховано компенсацію за невикористану додаткову відпустку АТО (14 діб) у розмірі 6 435,80 грн.
Разом з тим, колегія суддів акцентує увагу, що вищезазначений розрахунок не може бути належним та достатнім доказом виплати зазначеної компенсації, відповідно до ст. 73 КАС України, оскільки не містить інформації щодо предмета доказування, зокрема, безпосередню виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку. 
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що з позивачем не проведено розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст. 12 Закону №3551-XII, за 2020 рік. Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відновлення порушеного права позивача, шляхом зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11 вересня 2020 року.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача права на отримання при звільненні з військової служби у запас Збройних Сил України грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку як учасник бойових дій з посиланням на положення п.19 ст. 10-1 Закону України №2011-ХІІ та ст. 24 Закону України "Про відпустки" спростовуються наведеними висновками суду та суперечать правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

          Повне судове рішення складено 21 жовтня 2021 року.

Головуючий: 	 	Бітов А.І.	
Суддя:  Суддя:	    	Ступакова І.Г.    Шляхтицький О.І.