ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8927/21 Справа № 191/1621/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Твердохліб А.В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року                                                                м. Дніпро 

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпрпетровської області від 02 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів,-
                                   В С Т А Н О В И Л А:
       У травні 2021 року позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів.
       В обґрунтування позовних вимог зазначили, що згідно із платіжними дорученнями наданими АТ КБ «Приватбанк», позивачі перераховували на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти, а саме:
       -за платіжним дорученням № 50030577714571796844 від 17.08.2016 у розмірі 9 842,98 грн;
       -за платіжним дорученням № 50030577731656528552 від 06.09.2016 у розмірі 4 204,00 грн;
       -за платіжним дорученням № 50030577734333782010 від 09.09.2016 у розмірі 16 254 грн.
       -за платіжним дорученням № 99408404715404967524 від 18.08.2016 у розмірі 3 317,60 грн;
       -за платіжним дорученням № Р24А124004169А44859 від 18.08.2016 у розмірі 5 703,52 грн;
       -за платіжним дорученням №99408404781739152768 від 03.11.2016 у розмірі 3 342,00 грн.
       Правових підстав виникнення обов`язку позивачів щодо виплати на користь відповідача спірної загальної суми у розмірі 42664,1 грн. немає. 
       Таким чином, між сторонами виникло зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. 
       09.04.2021 року позивачі направили відповідачу письмові претензії про повернення вищевказаних грошових коштів. Проте, 06.05.2021 року такі вимоги було повернуто Укрпоштою у зв`язку із закінченням терміну зберігання. 
       Враховуючи зазначене, позивачі просили суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 : на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 30300 грн. 98 коп.; на користь ОСОБА_2 стягнути грошові кошти у сумі 12363 грн. 12 коп.
       Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпрпетровської області від 02 серпня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів — відмовлено.
       Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.        
       В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.
       Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, та не заперечувалося сторонами, що 17.08.2016 року ОСОБА_1 здійснив переказ грошових коштів у сумі 9842 грн. 98 коп. на рахунок ОСОБА_3 у ПАТ КБ «ПриватБанк».
       06.09.2016 року ОСОБА_1 здійснив переказ грошових коштів у сумі 4 204 грн. 00 коп. на рахунок ОСОБА_3 у ПАТ КБ «ПриватБанк».
       09.09.2016 року ОСОБА_1 здійснив переказ грошових коштів у сумі 16254 грн. 00 коп. на рахунок ОСОБА_3 у ПАТ КБ «ПриватБанк».
       18.08.2016 року ОСОБА_2 здійснила переказ грошових коштів у сумі 3317 грн. 00 коп. на рахунок ОСОБА_3 у ПАТ КБ «ПриватБанк».
       18.08.2016 року ОСОБА_2 здійснила переказ грошових коштів у сумі 5703 грн. 52 коп. на рахунок ОСОБА_3 у ПАТ КБ «ПриватБанк».
       03.11.2016 року ОСОБА_2 здійснила переказ грошових коштів у сумі 3342 грн. 00 коп. на рахунок ОСОБА_3 у ПАТ КБ «ПриватБанк».
       08 квітня 2021 року кредиторами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 направлено на адресу ОСОБА_3 претензії щодо повернення вищевказаних коштів, як безпідставно набутих (а.с.15, 19), які повернути на їх адресу за закінченням терміну зберігання (а.с.23, 24).
       З матеріалів справи вбачається, що відповідач надав до суду першої інстанції копію договору купівлі-продажу №240616 від 24 червня 206 року, за яким ФОП ОСОБА_3 , будучи продавцем, та ФОП ОСОБА_1 , виступаючи як покупець, уклали даний договір, предметом якого було визначено довгострокові відношення у продажу, монтажу та обслуговуванні продукції продавця, а також по здійсненню досліджень та рекламних заходів на території України, зі строком дії до 31.12.2016 року.
       Крім того, з постанови Східного апеляційного господарського суду від 01 квітня 2021 року у справі №922/3868/19 вбачається стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 збитків за договором відповідального зберігання №121115 від 08.06.2016 року в сумі 85563 грн. 00 коп.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами наявні договірні правовідносин, що обумовлені неодноразовим перерахування коштів позивачами на рахунок відповідача, що окрім останнього, свідчать про добровільність таких дій та їх цілеспрямований характер, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
       Колегія судів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
       Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
       Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
       Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
       Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
       Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
       Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
       Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
       Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
       Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
       Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.
       Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.
       Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).
       У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Суд першої інстанції встановив, що відповідно до договору купівлі-продажу №240616 від 24 червня 206 року, за яким ФОП ОСОБА_3 , будучи продавцем, та ФОП ОСОБА_1 , виступаючи як покупець, уклали даний договір, предметом якого було визначено довгострокові відношення у продажу, монтажу та обслуговуванні продукції продавця, а також по здійсненню досліджень та рекламних заходів на території України, зі строком дії до 31.12.2016 року.
       Відповідач не заперечував отримання ним на банківську картку від позивачів грошових коштів, однак наполягав, що вказані кошти були перераховані не помилково, а з певною метою, а саме: на виконання домовленості між ним та позивачами.
       Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
       Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
       Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
       Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
       Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
       Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
       Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
       У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
       Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, підстав відступити від яких колегією суддів не встановлено.
       Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому (постанова Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14).
       Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
       Суд першої інстанції встановив, що позивачі були обізнаннні про неодноразове перерахування ними суми грошових коштів саме на рахунок ОСОБА_3 , яке відбулось шляхом зазначення ідентифікаційних даних останнього та номера його банківського карткового рахунка. Також суд врахував факт незвернення позивача протягом тривалого часу із вимогою про повернення грошових коштів.
       У банківських квитанціях зазначено коментар до платежу «Получатель: ОСОБА_3 », тобто грошові кошти не були перераховані на користь відповідача помилково чи випадково, адже ці платіжні документи містять інформацію про отримувача, його дебетний і кредитний рахунок тощо, що свідчить про досягнення між сторонами відповідних домовленостей.
       Отже, перераховуючи спірні грошові кошти, позивачі достовірно знали кому і за що вони їх перераховують, а тому з огляду на встановленні обставини справи виключається арифметична помилка в перерахуванні цих грошей.
       Врахувавши в сукупності вказані вище обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведення позивачем помилкового здійснення банківського переказу відповідачу, що виключає безпідставне набуття відповідачем спірних грошових коштів.
       Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведенням позивачами обставин, на які вони посилалися в обґрунтування позовних вимог.
       Встановивши, що відсутні умови для виникнення кондикційного зобов`язання, оскільки грошові кошти у загальному розмірі 42 664,1 грн. були позивачами перераховані, а відповідачем отримані на підставі відповідних домовленостей, а відтак й наявність договірних правовідносин, суд зробив законний і обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для стягнення коштів на підставі статті 1212 ЦК України.
       Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 9 грудня 2020 року в справі № 522/10169/14-ц (провадження № 61-8137св19).
       У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки правові підстави для задоволення позову відсутні.
       Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Доводи апеляційних скарг не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
       Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И ЛА:

       Апеляційні скарги  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
       Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпрпетровської області від 02 серпня 2021 року - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Судді: