ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
6 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 712/15597/18
провадження № 61-13303св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
учасники справи: 
заявник – ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 20 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Марцішевської О. М., та постанову апеляційного суду Черкаської області від 18 червня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Пономаренка В. В., Сіренка Ю. В., 
Фетісової Т. Л.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог заяви
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
В обґрунтування заяви вказував, що з 1993 року він перебував на військовій службі у складі військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України та обіймав посаду начальника І навчальної групи 3 відділу підготовки молодих спеціалістів Навчального центру.
7 серпня 2014 року в районі міста Савур-Могила Донецької області під час здійснення маршу, колона прикордонників з угрупування «Кордон» потрапила під обстріл, в результаті якого ОСОБА_1 отримав вогнепальне поранення голови (вогнепальне проникаюче радіарне поранення правої скронево-потиличної області), що призвело до забою (розтрощення головного мозку ІІІ ступеня, внутрішньомозкової гематоми скроневої та потиличної долей, гострої субдуральної гематоми правої півкулі головного мозку).
Вказував, що поранення він отримав під час виконання обов`язків військової служби щодо захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності Батьківщини. За наслідками отриманого поранення йому встановлено другу групу інвалідності та визнано непридатним для військової служби з виключенням з військового обліку. За сумлінне виконання службових обов`язків його нагороджено орденом «За мужність ІІ ступеня». Вважає, що поранення отримано в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який розпочатий Російською Федерацією проти України.
На думку заявника, встановлення юридичного факту поранення, який стався при виконанні ним обов`язку військової служби внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України, породжуватиме набуття ним статусу жертви міжнародного збройного конфлікту як особи, що перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, ратифікованої Україною 3 липня 1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.
Заявник вважав, що встановлення вказаного факту можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством України не передбачено.
За таких обставин просив встановити юридичний факт його поранення 7 серпня 2014 року при виконанні обов`язків військової служби поблизу міста Савур-Могила Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 20 березня 2019 року у задоволенні заяви відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не довів належними і допустимими доказами факт вчинення конкретної (вказаної 
у статті 1 Закону України «Про оборону України») дії, яка перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з отриманням ним поранення під час проходження військової служби 7 серпня 2014 року.
Постановою апеляційного суду Черкаської області від 18 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 20 березня 2019 року – без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та на підставі належних доказів дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про встановлення такого юридичного факту, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Соснівського районного суду міста Черкаси 
від 20 березня 2019 року та постанову апеляційного суду Черкаської області 
від 18 червня 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення заяви.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що звернення із заявою про встановлення юридичного факту отримання поранення під час виконання обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України обумовлено наміром заявника набути статус жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, ратифікованої Україною 3 липня 1954 року.
Вказує про неправильне застосування статті 1 Закону України «Про оборону України», що призвело до помилкового висновку про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між збройною агресією Російської Федерації та його пораненням.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2019 року відкрито касаційне провадження і ухвалою цього ж суду від 29 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 1993 року перебувавав на військовій службі у складі військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України та обіймав посаду начальника І навчальної групи 
3 відділу підготовки молодих спеціалістів Навчального центру.
З акта № 137/8 від 16 жовтня 2014 року про нещасний випадок, пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби суди встановили, що 7 серпня 
2014 року в районі міста Савур-Могила Донецької області під час здійснення маршу колона прикордонників з угрупування «Кордон» попала під обстріл. В результаті артобстрілу військовослужбовець отримав вогнепальне проникаюче радіарне поранення правої скронево-потиличної області, що призвело до забою (розтрощення головного мозку ІІІ ступеня, внутрішньомозкової гематоми скроневої та потиличної долей, гострої субдуральної гематоми правої півкулі головного мозку).
15 жовтня 2014 року складено акт спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 6 та 7 серпня 2014 року у тактичному угрупуванні «Кордон» в якому, серед іншого зазначено відомості про потерпілого ОСОБА_1 , який отримав вогнепальне поранення.
З довідки військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведенні і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України № 1534 від 23 грудня 2015 року суди встановили, що   ОСОБА_1 дійсно в період з 12 червня 2014 року до 8 серпня 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України у районі/районах проведення антитерористичної операції.
Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про хворобу № 253 
від 21 листопада 2014 року ОСОБА_1 дійсно отримав тяжке вогнепальне поранення, пов`язане із захистом Батьківщини.
Зі змісту довідки Медико-соціальної експертної комісії серії 10 ААВ № 946434 
від 31 грудня 2014 року суди встановили, що ОСОБА_1 з 29 грудня 2014 року призначено другу групу інвалідності безтерміново.
Указом Президента України від 21 серпня 2014 року № 660/2014 ОСОБА_1 за сумлінне виконання службових обов`язків нагороджено орденом «За мужність 
ІІ ступеня».
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 20 березня 2019 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 18 червня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 
2020 року.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Суди встановили, що заявник звернувся із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, і просив встановити факт його поранення 7 серпня 
2014 року при виконанні обов`язків військової служби поблизу міста Савур-Могила Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Метою встановлення такого факту є визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, що набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР 3 липня 1954 року, тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отриманням допомоги від гуманітарних організацій.
Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).
Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частині першій статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. 
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
В порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 9 червня 2021 року у справі № 695/867/17 (провадження № 61-9917св18) міститься висновок про те, що «у судовому порядку встановлюються лише такі факти, які мають юридичні наслідки, і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, і в судовому порядку встановлення юридичних фактів можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Особа звернулася до суду в порядку окремого провадження з метою встановлення факту його поранення на території Донецької області при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, тобто факту, що має юридичне значення, у порядку, передбаченому статтею 315 ЦПК України. Однак зі змісту поданої заявником заяви вбачається, що у визначеному законом (позасудовому) порядку вже встановлено факт його перебування в момент поранення у зоні проведення бойових дій на сході України; встановлено, що нещасний випадок з ним трапився у зв`язку з виконанням службово-бойового завдання в зоні проведення бойових дій; військово-лікарською комісією встановлено, що захворювання пов`язане з проходженням військової служби; встановлено діагноз: контузія, пов`язана з отриманою 18 лютого 2015 року травмою, а саме вогнепальним пораненням сідничної ділянки зліва з подвійним вогнепальним переломом сідничної кістки в області гілок вертлюжної западини з незначним зміщенням уламків та з помірним порушенням функції першого тазостегнового суглоба; внаслідок отримання травми в зоні проведення бойових дій заявник набув статусу особи з інвалідністю ІІ групи». 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження з метою встановлення факту його поранення на території Донецької області при виконані обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Зі змісту поданої ОСОБА_1 заяви вбачається, що у визначеному законом (позасудовому) порядку встановлено факт його перебування в момент поранення у зоні проведення бойових дій на сході України; встановлено, що нещасний випадок з ним стався у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби; військово-лікарською комісією встановлено, що поранення пов`язане із захистом Батьківщини.
Факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановлено нормативно-правовими актами, зокрема, Законом України від 18 січня 
2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», тому цей факт установлення в судовому порядку не потребує. Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19) та від 19 лютого 2020 року у справі № 210/4458/15-ц (провадження № 14-354цс19).
Юридичний факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 (наявність збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації), є загальновідомим та встановленим у порядку окремого провадження бути не може. Факт його поранення на території Донецької області при виконані обов`язку військової служби підтверджений відповідними доказами та встановленню в судовому порядку не підлягає.
За таких обставин юридичний факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає встановленню в судовому порядку.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 9 червня 
2021 року у справі № 695/867/17 (провадження № 61-9917св18), від 23 червня 2021 року у справі № 707/52/17 (провадження № 61-3784св18) та від 4 серпня 2021 року у справі № 308/13912/19 (провадження № 61-11569св20).
Суди першої та апеляційної інстанції не врахували, що юридичний факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає встановленню у судовому порядку, тому дійшли помилкового висновку про розгляд справи по суті.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) зроблено висновок, що «приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати. […] Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою».
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно з частиною першою статті 414 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження в справі незалежно від доводів касаційної скарги є порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу (частина друга 
статті 414 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу).
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України у зазначеній редакції Кодексу).
За таких обставин касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 20 березня 2019 року та постанова апеляційного суду Черкаської області від 18 червня 2019 року – скасуванню із закриттям провадження у справі.
Такого ж висновку, закриваючи провадження у справі за аналогічною заявою про встановлення юридичного факту, дійшов Верховний Суд у постанові 
від 23 червня 2021 року у справі № 707/52/17 (провадження № 61-3784св18).
Керуючись пунктом 1 частини першої статті 255 та статтею 409 ЦПК України, статтею 414 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 20 березня 2019 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 18 червня 2019 року скасувати.
Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, закрити.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко  С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук