Ухвала
 
23 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 209/2138/20
провадження № 61-18547ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року у справі 
за позовом ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про вселення та встановлення житлового сервітуту; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про спонукання до вчинення дій,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2020 року ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про вселення та встановлення житлового сервітуту.
Позовна заява мотивована тим, що з 30 вересня 2006 року по 06 листопада 2012 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі 
з ОСОБА_4 , від якого мають малолітнього сина ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У жовтні 2018 року відповідач виїхав на постійне місце проживання до міста Одеси, де мешкає із новою родиною. З жовтня 2018 року по 26 травня 2020 року з дозволу ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 почали проживати ОСОБА_3 та їх малолітній син ОСОБА_4 . Спірна квартира належить на праві власності відповідачу та в ній зареєстрована дитина.
26 травня 2020 року ОСОБА_1 змінив вхідні замки до вказаної квартири та не впускає ОСОБА_3 разом із дитиною в неї, таким чином чинить перешкоди в проживанні останнім.
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , просила суд:
- вселити малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із законним представником - матір`ю ОСОБА_3 у квартиру 
АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_1 не чинити перешкоди у користуванні квартирою малолітньому ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , із законним представником - матір`ю ОСОБА_3 ;
- встановити сервітут, надавши право користування кімнатою площею 
17,0 кв. м у квартирі АДРЕСА_1 малолітньому ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , із законним представником - матір`ю ОСОБА_3 .
У вересні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про спонукання до вчинення дій.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що, оскільки з 2011 року 
ОСОБА_1 із ОСОБА_3 припинили шлюбні відносин, дитина проживала разом із матір`ю за іншою адресою. З листопада 2018 року відповідач дійсно дозволив проживати колишній дружині разом із дитиною в спірній квартирі, оскільки проживав в місті Одесі. Дозвіл на проживання він надав, як власник квартири.
Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не є членом його сім`ї, то норми 
ЖК Української РСР та статті 405 ЦК України на їх правовідносини щодо спірної квартири не розповсюджуються, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ОСОБА_3 зняти дитину з реєстрації в спірній квартирі та зареєструвати її за місцем реєстрації матері.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 березня 2021 року (у складі судді 
Багбая Є. Д.) позов ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , задоволено.
Вселено малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
із законним представником - матір`ю ОСОБА_3 у квартиру 
АДРЕСА_1 , зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди у користуванні квартирою малолітньому ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , із законним представником - матір`ю ОСОБА_3 .
Встановлено сервітут, надано право користування кімнатою площею 
17,0 кв. м у квартирі АДРЕСА_1 , малолітньому ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , із законним представником - матір`ю ОСОБА_3 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року 
(у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.) рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 березня 2021 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_1 протиправно позбавив дитину разом з матір`ю користування квартирою, оскільки остання є єдиним місцем проживання дитини та її матері. Приділяючи першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, суди виходили з того, що вселення малолітньої дитини разом із матір`ю в спірну квартиру буде відповідати в першу чергу інтересам дитини, про які, в тому числі, повинен піклуватися й ОСОБА_1 , як батько дитини.
Встановлюючи сервітут на спірну квартиру, суди виходили з технічної характеристики спірної квартири, того, що ОСОБА_1 не проживає в квартирі, та можливості виділити кімнату площею 17,0 кв. м.
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, вірно не взяв до уваги доводи ОСОБА_1 , що колишня дружина не є членом його сім`ї, оскільки в даному випадку, в першу чергу, вирішується питання проживання дитини, яка не втратила цього статусу - члена сім`ї батька. Так як зустрічні позовні вимоги є похідними від первісних, суди дійшли вірного висновку, що вони не підлягають задоволенню. 
15 листопада 2021 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою 
на рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій 
і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року 
у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, 
що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. 
У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права 
на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень 
resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про вселення та встановлення житлового сервітуту (первісний позов), а також про спонукання до вчинення дій, а саме - зняти дитину з реєстрації в спірній квартирі та зареєструвати її за місцем реєстрації матері (зустрічний позов).
При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.
Отже, справа № 209/2138/20 не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 209/2138/20 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином 
(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, 
у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Зазначення у постанові Дніпровського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , про зупинення виконання рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 березня 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 березня 2021 року 
та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року 
у справі за позовом ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про вселення та встановлення житлового сервітуту; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про спонукання до вчинення дій, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                І. М. Фаловська
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук