УХВАЛА

02 листопада 2021 року 
Київ
справа №640/10538/20
адміністративне провадження № К/9901/13838/21  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Головуючого судді - Шевцової Н. В. (судді-доповідача)
суддів: Данилевич Н.А., Мацедонської В.Е.,
за участю
секретаря судового засідання Момотюк   Ю.   С.
учасників справи:
представника відповідача: Гудкова   Д.   В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в суді касаційної інстанції адміністративну справу № 640/10538/20
за позовом ОСОБА_1 
до Офісу Генерального прокурора 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_1    
на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого судді Сорочка Є.О., суддів Єгорової Н.М., Чаку Є.В.,

УСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог
1. ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив:
1.1. визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 виконати вимоги, передбачені статтею 119 Кодексу законів про працю України, в частині збереження за ним місця роботи та посади після припинення контракту на проходження військової служби, а також його поновлення на відповідній посаді в органах прокуратури України;
1.2. зобов`язати Офіс Генерального прокурора поновити ОСОБА_1 на посаді рівнозначній посаді начальника управління Генеральної прокуратури України в органах прокуратури України.
2. На обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідачем протиправно не виконано вимоги, передбачені статтею 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), в частині збереження за позивачем місця роботи та посади після припинення контракту на проходження військової служби, а саме не поновлено позивача на посаді в органах прокуратури, яку він займав до початку проходження військової служби за контрактом, адже контракт ним був заключений під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, а тому він користується пільгами визначеними статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та статті 119 КЗпП України.
2.1. Крім того, позивач зазначає що Міністерство оборони України безпідставно відкликало його з посади начальника Управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, що викликає сумнів у обґрунтованості рішення про звільнення позивача.   
3. Відповідач проти задоволення позову заперечував та зазначив, що позивачем було заключено контракт на проходження військової служби з огляду на наявність вимог статті 27 Закону України «Про прокуратуру» відповідно до якої, визначено, що посади військової прокуратури можуть обіймати громадяни з числа офіцерів, які проходять військову службу або перебувають у запасі і мають вищу юридичну освіту, за умови укладення ними контракту про проходження служби осіб офіцерського складу у військовій прокуратурі. Втім, на переконання відповідача, його укладання не було пов`язано з мобілізацією у зв`язку із дією ситуації, що загрожує національній безпеці України, а тому позивач не має права на гарантії передбачені статтею 119 КЗпП України.
3.1. Окрім цього, заперечуючи проти позову відповідач указував на те, що наказом Генерального прокурора від 08 жовтня 2019 року № 1061ц позивача було звільнено з посади начальника управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, виключено зі списків особового складу Генеральної прокуратури України та направлено у розпорядження Міністерства оборони України для вирішення питання щодо подальшого проходження військової служби. Втім, такий наказ Генерального прокурора позивачем не оскаржується. Також відповідач наголошував на тому, що правовідносини з приводу проходження військової служби не є трудовими відносинами, а відтак, норми КЗпП на них поширюватися не можуть. Одночасно, на його переконання, прокурора може бути звільнено з посади, не лише на підставі Закону України «Про прокуратуру», а на підставі і в порядку, що визначені іншими законами України, зокрема, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».   

ІІ. Установлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи
4. 13 грудня 2014 року наказом Генерального прокурора України № 2810ц позивача призначено на посаду начальника Управління процесуального керівництва Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.
5. 30 травня 2015 року наказом Міністерства оборони України № 371 позивача прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу та на підставі статті 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня1992 року № 2232-XII, пункту 153 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженого Указом Президента від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008) строком на 5 років, відряджено до Генеральної прокуратури України для призначення на відповідні військові посади, передбачені Указом Президента України від 22 вересня 2014 року № 737/2014 «Про перелік посад військових прокурорів і слідчих військових прокуратур та граничних військових звань за цими посадами».
6. 08 червня 2015 року наказом Генерального прокурора України № 169-вк позивача звільнено з посади начальника Управління процесуального керівництва Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України.
7. 09 червня 2015 року на підставі наказу Міністерства оборони України від 30 травня 2015 року № 371, наказом Генерального прокурора України № 170-вк позивача, як військовослужбовця Збройних сил України, відрядженого до Генеральної прокуратури України, призначено на посаду начальника Управління процесуального керівництва Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.
8. 24 червня 2019 року наказом Генеральної прокуратури України № 485-вк позивача переведено на посаду начальника управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.
9. 08 жовтня 2019 року, на підставі листа Міністерства оборони України від 24 вересня 2020 року № 220/4791, наказом Генерального прокурора № 1061ц, позивача звільнено з посади начальника Управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, виключено зі списків особового складу Генеральної прокуратури України та направлено у розпорядження Міністерства оборони України для вирішення питання щодо подальшого проходження військової служби.
10. 11 жовтня 2019 року наказом Міністерства оборони України № 570, на підставі підпункту «г» статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII, позивача звільнено з військової служби в запас, у зв`язку із проведенням організаційних заходів.   
11. 06 квітня 2020 року позивач листом (реєстраційний номер 66554-20) звернувся до Генерального прокурора, в якому просив забезпечити виконання вимог статті 119 КЗпП України в частині збереження за позивачем місця роботи та посади після припинення контракту на проходження військової служби та поновити його на посаді в органах прокуратури.   
12. 05 травня 2020 року відповідач листом №07-581-20 відмовив позивачу у поновлені його в органах прокуратури з підстав того, що його в порядку, передбаченому пунктом 154 Положення № 1153/2008, було відкликано з органів прокуратури до Міністерства оборони України та у подальшому звільнено в запас. Окрім того, з 02 січня 2020 року розпочав роботу Офіс Генерального прокурора, штатним розписом якого не передбачено Головної військової прокуратури та відповідної посади начальника Управління, яку він обіймав.
13. Не погоджуючись із зазначеною відповіддю, вважаючи що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягала у не виконанні суб`єктом владних повноважень вимог статті 119 КЗпП України в частині збереження за позивачем місця роботи та посади після припинення контракту на проходження військової служби, а також необхідності поновлення позивача на відповідній посаді в органах прокуратури України, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

ІІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення.
14. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2020 року позов задоволено:
14.1. визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011, ідентифікаційний код 00034051) щодо відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 виконати вимоги, передбачені статтею 119 КЗпП України, в частині збереження за ним місця роботи та посади після припинення контракту на проходження військової служби, а також його поновлення на відповідній посаді в органах прокуратури України.
14.2. зобов`язано Офіс Генерального прокурора поновити ОСОБА_1 , як прокурора, що обіймає адміністративну посаду Офісу Генерального прокурора, рівнозначну посаді начальника управління процесуального керівництва Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.
15. Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що після виключення позивача зі списків особового складу Генеральної прокуратури України та звільнення з військової служби, він мав право на поновлення на посаді прокурора та адміністративній посаді, яку обіймав на час звільнення 08 червня 2015 року в Генеральній прокуратурі України, в порядку, передбаченому статтею 119 КЗпП України, а у останньої виник обов`язок з забезпечення виконання вказаних вимог Закону.
16. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2020 року та ухвалено нове судове рішення, яким позов залишено без задоволення.
17. Залишаючи без задоволення позов, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки предметом даного спору є саме відмова у поновленні позивача на посаді, а рішення про звільнення позивача є чинним та не оскаржене, суд у межах предмету спору у цій справі не вправі надавати оцінку дотриманню вимог частини третьої статті 119 КЗпП України при звільненні позивача на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України з Генеральної прокуратури України у червні 2015 року.   

ІV. Провадження в суді касаційної інстанції
18. Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яку зареєстровано 19 квітня 2021 року.
19. У касаційній скарзі зазначено, що вона подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідно до якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
20. На обґрунтування наявності зазначеної підстави касаційного оскарження заявник касаційної скарги зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми матеріального права, а саме статті 119 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо збереження місця роботи та середнього заробітку у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду без урахування висновку щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року в справі № 127/10017/18.
20.1. В обґрунтування зазначених доводів касаційної скарги позивач зазначає, що вказаною постановою Верховного Суду відновлено права особи, визначені статтею 119 КЗпП України - поновлено на посаді, яку вона займала до вступу на військову службу. При цьому, позовна вимога про скасування відповідного наказу про її звільнення з такої посади, нею не заявлялася.
21. За таких обставин позивач просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
22. Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у складі колегії суддів: головуючого судді Шевцової Н.В. суддів Данилевич Н.А., Мацедонської В.Е. відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача. Витребувано справу № 640/10538/20 із Окружного адміністративного суду міста Києва.
23. 20 травня 2021 року справа № 640/10538/20 надійшла до Верховного Суду.
24. 11 жовтня 2021 року до Верховного Суду надійшли пояснення Офісу Генерального прокурора, в яких відповідач вказує, що постанова суду апеляційної інстанції винесена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
25. Також 11 жовтня 2021 року до Верховного Суду надійшло клопотання Офісу Генерального прокурора про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 640/10538/20.
25.1. На обґрунтування зазначеного клопотання відповідач вказує, що правовідносини, які склались у цій справі не є подібними до правовідносин, які виникли у справі № 127/10017/18, оскільки суб`єктний склад правовідносин у справах №640/10538/20 та №127/10017/18 є різним через відмінності у видах військової служби, яку проходили позивачі, відтак різним є об`єкт та предмет правового регулювання, що, в свою чергу, є неналежним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
26. 20 жовтня 2021 року до Верховного Суду надійшли заперечення позивача на пояснення відповідача та клопотання про закриття касаційного провадження у справі № 640/10538/20, у яких ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

V. Оцінка Верховного Суду
27. Матеріалами справи підтверджено, що предметом цього спору є визнання протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 виконати вимоги, передбачені статтею 119 КЗпП України, в частині збереження за ним місця роботи та посади після припинення контракту на проходження військової служби, а також його поновлення на відповідній посаді в органах прокуратури України (рівнозначній посаді начальника управління Генеральної прокуратури України в органах прокуратури України).
28. Залишаючи без задоволення позов суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки предметом даного спору є саме відмова у поновленні позивача на посаді, а рішення про звільнення позивача є чинним та не оскаржене, суд апеляційної інстанції у межах предмету спору у цій справі не вправі надавати оцінку дотриманню вимог частини третьої статті 119 КЗпП України при звільненні позивача на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України з Генеральної прокуратури України у червні 2015 року.   
29. На обґрунтування наявності підстави для касаційного оскарження заявник касаційної скарги зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми матеріального права, а саме статті 119 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо збереження місця роботи та середнього заробітку у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду без урахування висновку щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року в справі № 127/10017/18.
29.1. При цьому на обґрунтування зазначених доводів касаційної скарги позивач зазначає, що вказаною постановою Верховного Суду відновлено права особи, визначені статтею 119 КЗпП України - поновлено на посаді, яку вона займала до вступу на військову службу. При цьому, позовна вимога про скасування відповідного наказу про її звільнення з такої посади, нею не заявлялася.
30. Щодо визначення подібності правовідносин у цій справі та у справі № 127/10017/18 Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.
31. Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 910/8956/15 та від 13 вересня 2017 року у справі № 923/682/16.
32. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц).
33. Так у справі № 127/10017/18, на яку посилається заявник касаційної скарги, розглядався цивільний спір з приводу поновлення особи на роботі на умовах цивільного строкового трудового договору.
34. В той же час у цій справі позивач проходив публічну службу на посаді начальника Управління процесуального керівництва Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, з якої його було звільнено на підставі наказу Генерального прокурора України від 08 червня 2015 року № 169-вк (пункту 3 статті 36 КЗпП України).
35. Предметом цього спору є поновлення позивача на посаді у відносинах публічної служби.
36. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
37. Згідно з пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
38. Верховний Суд зауважує, що призначення та звільнення особи із публічної служби передбачає видання суб`єктом владних повноважень індивідуального акту, а тому без надання оцінки цьому акту неможливо вирішити питання щодо поновлення особи на посаді у відносинах публічної служби, що відповідно визначено приписами КАС України, які передбачають певні особливості розгляду цієї категорії спорів.
39. Отже аналіз встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин у цій справі та у справі № 127/10017/18 дає підстави для висновку про неподібність правовідносин у цих справах у частині поновлення права особи, визначеного статтею 119 КЗпП України, а саме поновлення на посаді, яку вона займала до вступу на військову службу без звернення до суду із позовною вимогою про скасування відповідного наказу про її звільнення з такої посади. Крім того у постанові Верховного Суду у справі № 127/10017/18 відсутній правовий висновок про те, що вирішення питання про поновлення прав особи, визначених нормами статті 119 КЗпП України, а саме поновлення на посаді, яку вона займала до вступу на військову службу не передбачає одночасного звернення такої особи із позовною вимогою про скасування наказу про її звільнення із відповідної посади.
40. Тобто, правовідносини у цій справі та у справі № 127/10017/18 не є подібними.
41. Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що клопотання відповідача про закриття касаційного провадження є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
42. Відповідно до пункту 5 частини першої, частини другої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
43. За наведених обставин касаційне провадження у цій справі слід закрити.

Керуючись статтями 248, 339, 355, 359 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1.           Клопотання Офісу Генерального прокурора про закриття касаційного провадження - задовольнити.

2.          Закрити касаційне провадження № К/9901/13838/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 640/10538/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 04 листопада 2021 року.

Головуючий суддя:                                                                       Н. В. Шевцова

Судді                                                                                                    Н. А. Данилевич          

                                                                                                    В. Е. Мацедонська