ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7568/21 Справа № 199/8744/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 5 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 14 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання недійсним та скасування рішення та запису в реєстрі, -

В С Т А Н О В И Л А : 

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання недійсним та скасування рішення та запису в реєстрі.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що вона є власником 2/3 частин житлового будинку та споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично в користуванні позивачки знаходиться земельна ділянка за цією ж адресою загальною площею 3507 кв.м. Позивачці стало відомо, що 21 жовтня 2020 року Дніпровською міською радою прийнято рішення «Про передачу земельної ділянки у районі АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_2 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» АДРЕСА_3 , згідно якого ОСОБА_2 у власність передано земельну ділянку кадастровий номер №1210100000:01:684:0013, частина якої знаходиться у фактичному користуванні позивачки та використовується нею як город. 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати рішення Дніпровської міської ради №117/62 від 21 жовтня 2020 «Про передачу земельної ділянки у районі провулку Касьянівського у власність гр. ОСОБА_2 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», скасувати і вилучити запис з Державного земельного кадастру про реєстрацію земельної ділянки площею 0,1000 га кадастровий номер 121000000:01:684:0013 у районі АДРЕСА_2 за гр. ОСОБА_2 , скасувати і вилучити запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2219179012101, право власності на яку зареєстровано 06 листопада 2020 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55093706 від 12 листопада 2020, державний реєстратор Кучеренко Євген Анатолійович, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 14 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачка не є ні законним власником, ні законним володільцем та користувачем земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_2 .. Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції не дослідив зміст рішення виконавчого комітету від 22 квітня 2008 року та технічні паспорти та не врахував, що спірна земельна ділянка знаходиться в користуванні позивачки, будь-якого рішення міська рада про вилучення із користування позивачки спірної земельної ділянки не було.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради депутатів трудящих від 11 жовтня 1960 року «Про оформлення документів на індивідуальне житлове будівництво по АДРЕСА_1 громадянина ОСОБА_3 » ОСОБА_3 наділено земельною ділянкою по АДРЕСА_1 площею 600 кв.м..
Таким чином, право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 площею 600 кв.м. виникло у ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому, яке оспорено та/або скасовано у встановленому законом порядку не було.
На час розгляду справи житловий будинок з господарським спорудами та земельна ділянка площею 600 кв.м, розташовані за адресою – АДРЕСА_1 перейшли в порядку спадкування позивачу ОСОБА_1 .
Встановлено, що рішенням Дніпровської міської ради від 21 жовтня 2020 року «Про передачу земельної ділянки у районі провулку Касьянівського у власність гр. ОСОБА_2 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» АДРЕСА_3 , передано ОСОБА_2 у власність земельна ділянка площею 0,1000 га.
Згідно з ч. 2 ст. 78, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 116 ЗК України 2001 року громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Відповідно до норм ч.ч. 1, 2, 6, 7, 8, 9 ст. 118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. При цьому документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені у статті 126 ЗК України.
Відповідно до ч. 1,2,3 ст. 152 ЗК України 2001 року держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а)визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним, а визнаватися незаконним та скасовуватися правовий акт органу влади чи місцевого самоврядування може лише за позовом власника майна у випадку невідповідності закону чи порушення прав власника (ст. 393 ЦК України).
Із наданих доказів вбачається, що ОСОБА_1 не є ні законним власником, ні законним володільцем та користувачем земельної ділянки площею 0,1000 га, яка передана у власність ОСОБА_2 ..
Суд вірно вказав, що посилання позивачки на використання вищезазначеної земельної ділянки сім`єю ОСОБА_4 протягом тривалого часу без належного оформлення прав на неї в установленому порядку не свідчить про законні підстави такого користування, а також про визнання першочергового права на земельну ділянку, оскільки право власності та право користування у позивачки на спірну земельну ділянку площею 0,1000 га у встановленому порядку не виникло і не підтверджується відповідними правоустановлюючими документами, а також витягами про реєстрацію відповідних прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно або у Державному земельному кадастрі про право власності та речові права.
Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги посиланнями позивачки про те, що Договір від 1899 року, за яким ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_6 усадьбу свідчить про законне користування ОСОБА_1 земельною ділянкою загальною площею 3507 кв.м., оскільки позивачкою не було надано належних доказів оформлення такої земельної ділянки відповідно до діючого законодавства на час укладення зазначеного Договору та у подальшому згідно ЗК УРСР 1922 року.
Прийнятими у подальшому Земельними кодексами (1970 року, 1990 року) було встановлено, що право власності та право користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі документа (державного акту), що посвічує відповідне право. 
З урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію на відносини, що виникли після набрання ними чинності. 
Відповідних доказів того що ОСОБА_1 має право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою за адресою – АДРЕСА_1 загальною площею 3507 кв.м., суду надано не було.
Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до Дніпровської міської ради з питання надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою - АДРЕСА_1 площею 0,1000 га після прийняття Дніпровською міською радою рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою - АДРЕСА_2 площею 0,1000 га ОСОБА_2 .
Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність доказів порушення законних прав ОСОБА_1 рішенням Дніпровської міської ради від 21 жовтня 2020 «Про передачу земельної ділянки у районі провулку Касьянівського у власність гр. ОСОБА_2 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» АДРЕСА_3 .
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі №160/4211/19 сформульовано правовий висновок про те, що рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою є одним з етапів процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку, однак отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом.
Також згідно з правовою позицією, сформульованою Верховним Судом у постанові від 27 березня 2018 року у справі № 463/3375/15-а отримання дозволу на розробку проекту землеустрою з приводу відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність або користування (оренду). Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 10 грудня 2013 року (справа №21-358а13) та від 07 червня 2016 року (справа № 21-1391а16).
Доказів на підтвердження порушення порядку надання дозволу на розробку проекту землеустрою ОСОБА_2 , позивачкою не надано.
При цьому, суд вірно не взяв до уваги посилання позивачки на порушення її прав тією обставиною, що ОСОБА_2 не погоджував з нею межі, оскільки земельна ділянка йому виділена із земель комунальної власності, які у встановленому законом порядку у власність та/або користуванні іншим особам не передавалися і межують із землями комунальної власності. 
Окрім цього, суд обґрунтовано звернув увагу на те, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.
Встановивши викладені вище обставини справи, та керуючись вказаними нормами права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі з підстав його недоведеності.
Доводи апелянта в скарзі про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачка не є ні законним власником, ні законним володільцем та користувачем земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_2 , а також те, що суд першої інстанції не дослідив зміст рішення виконавчого комітету від 22 квітня 2008 року та технічні паспорти та не врахував, що спірна земельна ділянка знаходиться в користуванні позивачки, будь-якого рішення міська рада про вилучення із її користування спірної земельної ділянки не було, - колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Суд першої інстанції на вказані доводи позивачки дав чіткі та обґрунтовані відповіді, які відповідають вимогам закону. 
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 14 травня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко