ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 листопада 2021 року	Львів	Справа № 380/3475/21 пров. № А/857/14727/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року (головуючого судді Москаля Р.М., ухвалене у письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м. Львів) у справі №380/3475/21 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15.03.2021 звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) відповідно до ухвали Львівського окружного адміністративного суду про роз`єднання позовних вимог №380/3475/21 від 17.03.2021 (а.с. 42-46) в якому просить визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача в частині виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні, без врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу, передбачену частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 10 календарних років з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, з відрахуванням раніше проведених виплат.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року позов задоволено повністю. 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», Інструкції про розміри і порядок виплати додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затв. наказом МВС України № 73 від 02 лютого 2016 pоку винагорода не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується одноразова грошова допомога при звільненні. Крім того, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійними видами допомоги, яка виплачується за певних умов при звільненні з військової служби. Зазначає, що виплата спірної одноразової грошової допомоги здійснена позивачу у червні 2017 року, а з позовом до суду останній звернувся в листопаді 2020 року, а тому позивачем пропущені строки звернення до суду позовом і не наведено поважних причин такого пропуску. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами статті 311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Державній прикордонній службі України відповідно до наказу начальника 7 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України №119-ос від 25.05.2017 «По особовому складу» звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням контракту (а.с. 14).
Відповідно до наказу начальника 7 прикордонного Карпатського загону від 26.06.2017 №142-ос ОСОБА_1 з 25.06.2017 виключений зі списків особового складу та знятий з усіх видів забезпечення. На день звільнення 25.06.2017 вислуга років ОСОБА_1 становить календарна: 10 років, 10 місяців, 26 днів, пільгова: 04 роки, 11 місяців, 27 днів, загальна вислуга років складає: 15 років, 10 місяців, 23 дні (а.с. 15).
Представник ОСОБА_1 адвокат Каверін С.М. звернувся до Львівського прикордонного загону із адвокатським запитом про надання інформації та документів щодо проведення ОСОБА_1 нарахованих та виплачених сум грошового забезпечення при звільненні з військової служби, копії особових карток грошового забезпечення за період з 2008-2017 роки (аркуші справи 18-19, 22-23).
Львівський прикордонний загін листом №1822/18Ш-636 від 11.09.2020 надав заявнику копії особових карток грошового забезпечення за період з 2008-2016 роки та архівні витяги за 2011-2016 роки та відповідно до архівних відомостей про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2016, 2017 роки та довідки №506 від 14.09.2020 про нараховане грошове забезпечення при звільненні з військової служби (розрахунковий лист за липень 2017 року) (аркуші справи 34-36) встановлено такі обставини: 1) в період проходження військової служби позивачу виплачувалась додаткова грошова винагорода за період: - з лютого 2016 по грудень 2016 року: за лютий 2016 – 913,82 грн., березень 2016 – 963,29 грн., квітень 2016 – 983,93 грн., травень 2016 – 1844,87 грн., червень 2016 – 3081,14 грн., липень 2016 – 3048 грн., серпень 2016 – 3049,47 грн., вересень-жовтень 2016 – по 3093,60 грн., листопад 2016 – 2150,10 грн., грудень 2016 – 1206,60 грн., разом 23428,42 грн.; - з січня 2017 по грудень 2017 року: за січень 2017 року – 3093,60 грн., лютий 2017 – 3106,85 грн., березень 2017 – 3104,70 грн., квітень 2017 – 1217,70 грн., травень-червень 2017 – по 3104,70 грн., липень 2017 – 2587,25 грн., а всього 19319,50 грн. 2) при здійсненні розрахунку вихідної допомоги при звільненні з військової служби винагорода згідно Постанови №889 до її складу не включена (аркуші справи 24-35).
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі – Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частини 2 статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до частини 2 статті 15 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 1294 від 07 листопада 2007 року «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Отже, з аналізу наведених вище правових норм, можна дійти висновку про те, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Підпункт 2 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 889 від 22 вересня 2010 року «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі - Постанова №889) передбачає, що з-поміж іншого, щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
При цьому, Постановою №704 від 16 вересня 2015 року «Про внесення зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889», що набрала чинності з 01 січня 2016 року, Уряд вніс зміни до Постанови № 889 та поширив виплату щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення, на всіх військовослужбовців Державної прикордонної служби (крім військовослужбовців строкової військової служби).
Конституційний Суд України у рішенні від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004 (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів) вказав, що визначений законами України відповідно до положень статті 17 Конституції України комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, зумовлений не їх непрацездатністю або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов`язків, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, певним обмеженням конституційних прав і свобод, у тому числі і права заробляти матеріальні блага для забезпечення собі і своїй сім`ї рівня життя, вищого за прожитковий мінімум. Тобто соціальні гарантії військовослужбовців та працівників правоохоронних органів випливають з характеру покладених на них службових обов`язків у зв`язку з виконанням ними державних функцій.
Право на одноразову допомогу при звільненні позивач набув відповідно до статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що не заперечується відповідачем.
Спірним питанням є склад грошового забезпечення військовослужбовців, що має включатися при обрахунку розміру цієї допомоги.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в період з лютого 2016 року і до дати звільнення зі служби (червень 2017 року) щомісяця отримував щомісячну додаткову грошову винагороду на підставі Постанови №889. Отже, для ОСОБА_1 як військовослужбовця Державної прикордонної служби за контрактом щомісячна додаткова грошова винагорода на підставі Постанови №889 в розумінні положень статті 9 Закону №2011-ХІІ та Постанови №1294 була одним із підвидів щомісячного додаткового виду грошового забезпечення, оскільки: - виплачувалася щомісяця; - мала фіксований розмір у відсотковому відношенні до місячного грошового забезпечення; - складала істотну частину фактичного заробітку військовослужбовця. За таких фактичних обставин доводи відповідача про нібито тимчасовий чи одноразовий характер цієї щомісячної додаткової винагороди є надуманими та суперечать об`єктивній реальності.
При звільненні з військової служби ОСОБА_1 нарахована та виплачена одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (25872,50 грн.).
Разом з тим, при проведенні розрахунку цієї допомоги до бази її нарахування не включена винагорода згідно Постанови №889, що визнається відповідачем.
Відповідно до архівних відомостей про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2016, 2017 роки та довідки №506 від 14.09.2020 про нараховане грошове забезпечення при звільненні з військової служби (розрахунковий лист за липень 2017 року) (аркуші справи 34-36) встановлено такі обставини: 1) в період проходження військової служби позивачу виплачувалась додаткова грошова винагорода за період: - з лютого 2016 по грудень 2016 року: за лютий 2016 – 913,82 грн., березень 2016 – 963,29 грн., квітень 2016 – 983,93 грн., травень 2016 – 1844,87 грн., червень 2016 – 3081,14 грн., липень 2016 – 3048 грн., серпень 2016 – 3049,47 грн., вересень-жовтень 2016 – по 3093,60 грн., листопад 2016 – 2150,10 грн., грудень 2016 – 1206,60 грн., разом 23428,42 грн.; - з січня 2017 по грудень 2017 року: за січень 2017 року – 3093,60 грн., лютий 2017 – 3106,85 грн., березень 2017 – 3104,70 грн., квітень 2017 – 1217,70 грн., травень-червень 2017 – по 3104,70 грн., липень 2017 – 2587,25 грн., а всього 19319,50 грн. 2) при здійсненні розрахунку вихідної допомоги при звільненні з військової служби винагорода згідно Постанови №889 до її складу не включена Разом з тим, під час здійснення розрахунку вихідної допомоги при звільненні з військової служби спірна винагорода до її складу не включена.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що позивача звільнено з військової служби відповідно до наказу начальника 7 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України №119-ос від 25.05.2017 «По особовому складу» у зв`язку із закінченням контракту та відповідно до наказу начальника 7 прикордонного Карпатського загону від 26.06.2017 №142-ос ОСОБА_1 з 25.06.2017 виключений зі списків особового складу та знятий з усіх видів забезпечення. На день звільнення 25.06.2017 вислуга років ОСОБА_1 становить календарна: 10 років, 10 місяців, 26 днів, пільгова: 04 роки, 11 місяців, 27 днів, загальна вислуга років складає: 15 років, 10 місяців, 23 дні (аркуші справи 14-15).
Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, про що видано відповідний наказ; щомісячна додаткова грошова винагорода позивача на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 889 від 22 вересня 2010 року становила 50 % місячного забезпечення за 21 повний календарний рік служби.
Однак, додаткову грошову винагороду у зазначеному розмірі до складу грошового забезпечення, з якого обчислено позивачу одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби позивачу, не включено.
За змістом Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затв. наказом МВС України № 73 від 02 лютого 2016 року, виданої на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 889 від 22 вересня 2010 року, додаткові винагороди не включаються до складу грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби.
Разом з тим, під час застосування норм вказаної Інструкції, як спеціального нормативно-правового акту, що визначає структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, колегія суддів враховує пріоритетність законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.
Частина 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачає, що Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення, не віднесено до його компетенції, та можуть бути змінені лише законодавцем.
Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.
Ознаки щомісячної додаткової грошової винагороди, визначені Постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року, відповідають ознакам додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер.
Матеріалами справи підтверджується, що спірна винагорода виплачувалась позивачу постійно щомісяця з дня її запровадження до часу звільнення його із військової служби.
Під час судового розгляду встановлено, що позивачу у період з лютого 2016 року і до дати звільнення з військової служби (червень 2017) виплачувалась щомісяця додаткова грошова винагорода на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 889 від 22 вересня 2010 року. 
Таким чином, колегія суддів зазначає, що для позивача, як військовослужбовця Державної прикордонної служби за контрактом спірна щомісячна додаткова грошова винагорода була одним із підвидів щомісячного додаткового виду грошового забезпечення, оскільки виплачувалася щомісяця; мала фіксований розмір у відсотковому відношенні до місячного грошового забезпечення; складала істотну частину фактичного заробітку військовослужбовця, а тому доводи апелянта про тимчасовий чи одноразовий характер цієї щомісячної додаткової винагороди колегія суддів відхиляє.
Крім того, колегія суддів враховує, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17. Приймаючи постанову від 06 лютого 2019 року у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків.
Згідно з частинами 2, 3 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.
Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.
Оскільки додаткова грошова винагорода на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 889 від 22 вересня 2010 року нараховувалась і виплачувалась позивачу щомісяця, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення є відсутніми.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22 вересня 2010 року.
Щодо доводів апелянта про недотримання строку звернення до суду із розглядуваним позовом, то колегія суддів такі відхиляє, оскільки вважає, що така виплата є виплатою, що здійснюється без обмежень будь-яким строком, оскільки є одним із видів грошового забезпечення, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про підставність позовних вимог, оскільки починаючи з лютого 2016 року і до дати звільнення з військової служби (червень 2017 року) ОСОБА_1 виплачувалась щомісяця додаткова грошова винагорода на підставі згадуваної Постанови через що остання не може вважатись одноразовою чи такою, що носить тимчасовий характер, а тому дії відповідача щодо не включення суми щомісячної додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого позивачу обчислювалися та виплачувалися грошова допомога при звільненні, є протиправними, а належним способом відновлення порушених прав позивача є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок одноразової грошової допомоги позивача при звільненні, шляхом включення до складу грошового забезпечення для її обчислення сум щомісячної додаткової грошової винагороди та виплати перерахованої суми (з урахуванням раніше проведених виплат).
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду 05.12.2019 у справі №295/5200/18, від 21.04.2021 у справі №380/2427/20, від 28.05.2021 у справі №400/1955/20, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апелянтом не подано обґрунтованих доводів на спростування зазначеного судом і підстав для скасування рішення суду не вбачається. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) – залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі №380/3475/21– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                В.В. Гуляк

                                                                                            Р.Й. Коваль