ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року	Львів	Справа № 500/2549/21 пров. № А/857/17043/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Кушнерика М. П., 
з участю секретаря судового засідання –     Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року у справі № 500/2549/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції – Подлісна І.М.,
час ухвалення рішення – 26.07.2021 року, 
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення – 28.07.2021 року,

                                                         в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому (з урахуванням уточнених позовних вимог) просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови йому у призначенні та виплаті щомісячної державної адресної допомоги до пенсії відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28 липня 2010 року №656; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплачувати йому з 07 грудня 2020 року щомісячну державну адресну допомогу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 липня 2010 року №656; зобов`язати відповідача нарахувати та провести йому виплату єдиною сумою невиплачену суму щомісячної державної адресної допомоги до пенсії з нарахуванням компенсації втрати частини доходів з 07 грудня 2020 року по дату набрання рішенням суду законної сили та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подати Тернопільському окружному адміністративному суду протягом 30 календарних днів, з дня набрання рішенням суду законної сили, звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті щомісячної державної адресної допомоги до пенсії відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України "Про встановлення щомісячної державної адресної допомоги до пенсії особам з інвалідністю внаслідок війни та учасникам бойових дій" від 28 липня 2010 року №656. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 щомісячну державну адресну допомогу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про встановлення щомісячної державної адресної допомоги до пенсії особам з інвалідністю внаслідок війни та учасникам бойових дій" від 28 липня 2010 року №656, з 01 грудня 2020 року. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій у період Другої світової війни, якому виповнилось 88 років і більше, щомісячної адресної допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 липня 2010 року №656 "Про встановлення щомісячної державної адресної допомоги до пенсії особам з інвалідністю внаслідок війни та учасникам бойових дій" у межах суми стягнення за один місяць. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області надати суду звіт про виконання рішення суду в місячний строк з дня набрання рішенням суду законної сили. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що позивачу виплачувалась доплата, як учасників війни та колишнім в`язням у розмірі 5 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; одночасно проводилась виплата підвищення учасникам бойових дій у розмірі 25 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Зазначає, що особам, які одночасно мають право на отримання надбавки, додаткової пенсії, підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” “Про жертви нацистських переслідувань” і “Про соціальний захист дітей війни”, таке підвищення провадиться за їх вибором за однією з підстав. Також зазначає, що позивач має статус реабілітованої особи та учасника війни, документи про визнання особою з інвалідністю в матеріалах пенсійної справи відсутні. Тернопільським обласним військовим комісаріатом ОСОБА_1 видано посвідчення учасника бойових дій відповідно до п.16 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та звертає увагу, що підстави для надання такого статусу відсутні, оскільки в матеріалах пенсійної справи немає документів про участь в бойових діях позивача в період Другої світової війни, а тому у Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відсутні правові підстави для виплати позивачу щомісячної державної адресної допомоги до пенсії як особі з інвалідністю внаслідок війни. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є реабілітованою особою, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області та отримує пенсію за віком згідно із Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Крім того, позивач є учасником бойових дій у Другій світовій війні, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 , виданим Тернопільським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України 10 листопада 2020 року та має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни - учасників бойових дій (п.16 ст.6 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (надалі Закон № 3551-ХІІ)). Щомісячний розмір пенсійних виплат ОСОБА_1 (з урахуванням надбавок, підвищень тощо) не перевищує 650 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
07 грудня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії з усіма необхідними документами для виплати йому щомісячної державної адресної допомоги як особі, якій виповнилось 88 років та є учасником бойових дій, в сумі, визначеній Постановою Кабінету Міністрів України від 28 липня 2010 року №656 "Про встановлення щомісячної державної адресної допомоги до пенсії особам з інвалідністю внаслідок війни та учасникам бойових дій", до якої серед іншого ним було долучено копію посвідчення учасника бойових дій.
Разом з тим, відповідач листом від 10 березня 2021 року №967-872/Х-02/8-1900/21 відмовив позивачу у виплаті зазначеної допомоги, у зв`язку з тим, що в матеріалах його пенсійної справи відсутня інформація про безпосередню участь у бойових діях у період Другої світової війни .
Не погоджуючись із відмовою відповідача, вважаючи її протиправною, позивач звернувся в суд із цим позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача у призначенні ОСОБА_1 щомісячної державної адресної допомоги до пенсії відповідно до вимог Постанови №656 є протиправною, оскільки у позивача наявне посвідчення учасника бойових дій, він не позбавлений статусу учасника бойових дій та користується пільгами, передбаченими статтею 12 Закону №3551-XII, а тому з метою належного захисту прав позивача необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій у період Другої світової війни щомісячну адресну допомогу до пенсії відповідно до вимог ч.4 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 01 грудня 2020 року. Разом з тим, позовні вимоги щодо здійснення виплати щомісячної державної адресної допомоги до пенсії єдиною сумою з нарахуванням компенсації втрати частини доходів з 07 грудня 2020 року по дату набрання рішенням суду законної сили задоволенню не підлягають, оскільки такі є передчасними.
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них врегульовано Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII.
Ст.4 цього Закону передбачає, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни та учасники війни.
За приписами ч.1 ст.18 вищезазначеного Закону на підтвердження свого статусу ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки порядок виготовлення та видачі яких встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302 затверджено Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни (далі - Положення №302), відповідно до пунктів 2, 3 якого передбачено, що учасникам бойових дій видаються посвідчення з написом "Посвідчення учасника бойових дій" та нагрудний знак "Ветеран війни - учасник бойових дій". Таке посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.
Відповідно до п.7-2 Положення №302 учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни II і III групи з числа учасників бойових дій у період Другої світової війни, яким виповнилося 85 років і більше, працівниками відповідних органів соціального захисту населення за місцем проживання громадянина на правій внутрішній стороні посвідчення вклеюється новий бланк-вкладка, яка завіряється відповідно до пункту 8 цього Положення.
У разі виникнення підстав, за якими особа втрачає право на статус, визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", видане їй раніше посвідчення вилучається уповноваженим на видачу посвідчень органом, з повідомленням органу, який видав таке посвідчення (пункт 13-1 Положення №302).
З системного аналізу правових норм, які містить Положення №302, вбачається, що належним документом, який підтверджує статус ветеранів війни, до яких у тому числі належать і учасники бойових дій, є відповідне посвідчення, а учасникам бойових дій видаються саме посвідчення з написом "Посвідчення учасника бойових дій".
Відповідно до підпункту 2 пункту 2.6 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 при призначенні до пенсій надбавок, допомог, додаткової пенсії, компенсації, пенсії за особливі заслуги перед Україною та підвищень відповідно надаються документи про визнання заявника ветераном війни, особою, на яку поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Згідно з п.2.12 цього Порядку №22-1 за документ, який засвідчує, що особі встановлено статус ветерана війни, особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" приймаються завірені в установленому порядку копії посвідчень: учасника війни; учасника бойових дій.
Крім того, ст.4 Закону № 3551-XII передбачає, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни та учасники війни, разом з тим, положення Закону № 3551-ХІІ не містять визначення такої категорії учасників бойових дій, як учасники бойових дій у період Другої світової війни.
Як вбачається з матеріалів справи, 10 листопада 2020 року Тернопільським обласним ТЦК та СП ОСОБА_1 видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 . Зі змісту цього посвідчення вбачається, що воно видане відповідно до пункту 16 статті 6 Закону №3551-XII, за змістом якого до учасників бойових дій належать особи, які брали участь у всіх формах збройної боротьби за незалежність України у XX столітті у складі Української повстанської армії, Української повстанської армії отамана Тараса Боровця (Бульби) "Поліська Січ", Української народної революційної армії (УНРА), Організації народної оборони "Карпатська Січ", Української військової організації (УВО), збройних підрозділів Організації українських націоналістів і відповідно до Закону України "Про правовий статус та вшанування пам`яті борців за незалежність України у XX столітті" визнані борцями за незалежність України у XX столітті. Порядок надання статусу учасника бойових дій зазначеним особам встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, ОСОБА_1 у встановленому законодавством порядку набув статус учасника бойових дій. Цього статусу він не позбавлений, на нього поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та він має право на пільги встановлені для осіб з інвалідністю І групи внаслідок війни.
Крім того, з листа Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 10 березня 2021 року №967-872/Х-02/8-1900/21 вбачається, що ОСОБА_1 отримує доплату (підвищення, цільова допомога) до пенсії, як учасник бойових дій з 07 грудня 2020 року у розмірі 25 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 виповнилося 88 років, а щомісячний розмір його пенсійних виплат (з урахуванням надбавок, підвищень тощо) не перевищує 650 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а тому  він набув право на отримання щомісячної державної адресної допомоги до пенсії у розмірах, визначених Постановою № 656 та звернувся до відповідача із заявою про призначення та виплату щомісячної державної адресної допомоги до пенсії.
Згідно з п.1 Постанови "Про встановлення щомісячної державної адресної допомоги до пенсії особам з інвалідністю внаслідок війни та учасникам бойових дій" від 28 липня 2010 року №656 у разі коли щомісячний розмір пенсійних виплат (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат до пенсій, установлених законодавством, крім пенсій за особливі заслуги перед Україною) не досягає в осіб з інвалідністю внаслідок війни I групи - 650 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 525 відсотків, III групи - 360 відсотків, в учасників бойових дій та постраждалих учасників Революції Гідності - 165 відсотків, таким особам з інвалідністю внаслідок війни, учасникам бойових дій та постраждалим учасникам Революції Гідності виплачується щомісячна державна адресна допомога до пенсії в сумі, що не вистачає до зазначених розмірів.
Щомісячна державна адресна допомога до пенсії, передбачена абзацом другим цього пункту, особам з інвалідністю внаслідок війни II і III груп із числа учасників бойових дій у період Другої світової війни та учасникам бойових дій у період Другої світової війни, яким виповнилося 85 років і більше, виплачується в розмірі, встановленому для осіб з інвалідністю внаслідок війни I групи.
Разом з тим, підставою відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області позивачу у призначенні щомісячної державної адресної допомоги до пенсії була відсутність документів, що підтверджують безпосередню участь ОСОБА_1 у бойових діях у період Другої світової війни.
Колегія суддів звертає увагу, що у ОСОБА_1 наявне посвідчення учасника бойових дій, яке у встановленому законом порядку не вилучалося, позивач не позбавлявся статусу учасника бойових дій, він користується пільгами для учасників бойових дій, доказів протилежного матеріали справи не містять, а тому доводи відповідача про відсутність документів, що підтверджують безпосередню участь позивача у бойових діях у період Другої світової війни є безпідставними.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відмова відповідача у призначенні ОСОБА_1 щомісячної державної адресної допомоги до пенсії відповідно до вимог Постанови №656 є протиправною, оскільки у позивача наявне посвідчення учасника бойових дій, він не позбавлений статусу учасника бойових дій та користується пільгами, передбаченими статтею 12 Закону №3551-XII, а тому з метою належного захисту прав позивача правильним є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій у період Другої світової війни, щомісячну адресну допомогу до пенсії відповідно до вимог ч.4 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 01 грудня 2020 року. 
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги щодо здійснення виплати щомісячної державної адресної допомоги до пенсії єдиною сумою з нарахуванням компенсації втрати частини доходів з 07 грудня 2020 року по дату набрання рішенням суду законної сили задоволенню не підлягають, оскільки такі є передчасними і рішення в цій частині учасниками справи не оскаржується.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог в частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
                                                
                                                       п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року у справі № 500/2549/21 – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 06 грудня 2021 року.