ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/18123/20                                               Суддя першої інстанції: Літвінова А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  20 жовтня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Бужак Н.П., Єгорової Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -
ВСТАНОВИЛА:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 (далі – Позивач-1, ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 (далі – Позивач-2, ОСОБА_2 ) (далі також – Позивачі) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі – Відповідач, Міноборони України), третя особа – ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – Третя особа, Вінницький ОВК), про:
- визнання протиправним та скасування рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги членам сім`ї померлого військовослужбовця ОСОБА_3 , викладене у пункті 2 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №16 від 07.02.2020 року;
- зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити, передбачену статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу у разі смерті військовослужбовця ОСОБА_3 у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, в якому здійснюватиметься виплата, в рівних частинах дружині - ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) та матері - ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_2 ).
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.05.2021 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що одноразова грошова допомога виплачується не тільки у разі загибелі (смерті) військовослужбовця внаслідок хвороби під час або у зв`язку з виконанням ним обов`язків військової служби. Допомога у такому випадку призначається незалежно від того, чи була особа військовослужбовцем на час смерті. Факт наявності статусу військовослужбовця на час смерті має значення лише у випадку загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби чи в період її проходження. Крім того, суд підкреслив, що проходження особою військової служби у військових формуваннях СРСР і звільнення останньої з неї до проголошення незалежності України не може бути підставою для непоширення на неї положень національного законодавства. Також суд зазначив про необхідності застосування до спірних правовідносин законодавства, які були чинними станом на час смерті ОСОБА_3 . 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що на час смерті ОСОБА_3 ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачала виплату одноразової грошової допомоги у разі смерті військовослужбовців, а не осіб, звільнених зі служби. Виплата одноразової грошової допомоги членам сімей померлих осіб, звільнених з військової служби, запроваджена Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення соціального захисту військовослужбовців» № 2522-VIII від 06.09.2018 року, який набрав чинності з 13.10.2018 року.
Після усунення визначених в ухвалі від 17.06.2021 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Від Позивачів надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просять залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. У відзиві підтримано позицію, викладену у позовній заяві, а також у рішенні суду першої інстанції та наведено практику розгляду Верховним Судом аналогічних спорів. Крім того, зауважено, що Позивачами надані всі необхідні для призначення і виплати одноразової грошової допомоги документи.
Відзиву на апеляційну скаргу від Третьої особи не надійшло.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.08.2021 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити, виходячи з такого.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, ОСОБА_1 є дружиною загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 (далі – ОСОБА_3 ), що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_3 від 01.09.1990 року (а.с. 13). У свою чергу ОСОБА_2 є матір`ю загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження останнього серія НОМЕР_4 від 13.01.1967 року (а.с. 16).
Як вбачається з матеріалів справи, рядовий у відставці ОСОБА_3 з 12.04.1985 по 04.07.1986 приймав участь у бойових діях на території країни Афганістану.
Відповідно до витягу з протоколу військово-лікарської комісії Центрального регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця (протокол від 30.08.2018 року №245), під час виконання обов`язків військової служби ОСОБА_3 отримав поранення: «Відсутність правої нижньої кінцівки на рівні третини гомілки після мінно-вибухового поранення» (а.с. 26).
Як зазначено Позивачами, у зв`язку з ускладненнями після отриманого поранення, ОСОБА_3 встановлено наступні діагнози: «Цукровий діабет ІІ типу, важкої форми в стадії субкомпенсації. Діабетична нефропатія V ст. хронічна ниркова недостатність. Вторинна ниркова гіпертензія. Цироз печінки вірусного ґенезу». У 2016 році ОСОБА_3 була встановлена безстрокова група інвалідності. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер внаслідок прогресування наслідків від отриманого поранення.
У зв`язку зі смертю ОСОБА_3 . Позивачі звернулись із заявами до ІНФОРМАЦІЯ_3 , в яких просили вирішити питання про призначення одноразової грошової допомоги, відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в порядку та на умовах, визначених Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 року.
Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 07.02.2020 року №16 Позивачам було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на день смерті не був військовослужбовцем (а.с. 25).
На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз положень ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 16, 16-1, 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ряду підзаконних актів та позицій Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, у ст. 1 якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
На підставі ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі – Закон №2011-XII).
Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
В силу приписів пунктів 1, 2 ч. 2 ст. 16 указаного Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби.
Зі змісту вказаних норм вбачається, що допомога виплачується не тільки у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби чи в період її проходження, а й у разі смерті, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби не залежно від часу звільнення з військової служби.
Визначальним є той факт, що військовослужбовець під час або у зв`язку з виконанням ним обов`язків військової служби захворів, внаслідок чого помер. Допомога у такому випадку призначається незалежно від того, чи була особа військовослужбовцем на час смерті. Факт наявності статусу військовослужбовця на час смерті має значення лише у випадку загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби чи в період її проходження.
Норми ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку зі складністю їх конструкції допускають неоднозначне трактування, внаслідок чого і виник спір. 
Проте, на переконання суду, інше тлумачення вказаної норми, ніж зазначене судом, не відображало б мети законодавця при прийнятті цього закону.
Якби законодавець пов`язував право сім`ї на допомогу лише з фактом смерті (загибелі) особи, яка була військовослужбовцем на час смерті, він би обмежився запровадженням норм про наявність відповідного права у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби чи в період її проходження.
Натомість, закон містить також і положення про наявність права на допомогу у разі смерті, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби. 
Отже, можна зробити висновок, що в такому випадку допомога призначається незалежно від часу звільнення з військової служби.
Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 06.02.2018 року у справі № 761/18099/15-а, від 28.11.2019 року у справі № 815/199/18 та від 13.05.2020 року у справі №489/4898/16-а, від 30.06.2021 року у справі № 760/21104/16-а.
Відповідно до ст. 16-1 Закону № 2011-XII у випадках, зазначених у пп.пп. 1-3 п. 2 ст. 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Статтею 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`я є первинним основним осередком суспільства, її складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Положеннями ч. 9 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ визначено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.
Частиною 1 ст. 16-4 Закону №2011-ХІІ визначено підстави, за якими призначення та виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.
Вказані положення кореспондуються з положеннями, зазначеними у Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служб у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975 (далі - Порядок № 975).
Тобто, одноразова грошова допомога за своєю правовою природою є гарантованою державою соціальною допомогою, яка виплачується зокрема членам сім`ї військовослужбовця у разі, якщо смерть настала під час виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, в тому числі після звільнення такої особи з військової служби.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону №2011-ХІІ сфера дії цього Закону поширюється на: військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.
Відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР «Про проголошення незалежності України» та Акту проголошення незалежності України від 24.08.1991 року № 1427-XII Україна була проголошена незалежною демократичною державою 24.08.1991 року.
Згідно з положеннями Закону «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 №1934-ХІІ,    Збройні Сили України утворені лише 06.12.1991 року.
Законом України «Про ратифікацію Протоколу до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14.02.1992 року» від 07.06.2001 року № 2495-ІІІ    ратифіковано Протокол до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14.02.1992 року.
Відповідно до ст. 1 цього Протоколу на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в збройні сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.
Тобто, зазначеним актом гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї Держави Співдружності, на якій він проживає.
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_3 отримав захворювання під час проходження військової служби, а тому члени його сім`ї мають право на отримання одноразової грошової допомоги згідно ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 року.
Що стосується доводів Відповідача, що під час звернення із заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги заявниками не надані відповідні документи, то колегія суддів зазначає що Відповідач відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 на день смерті не був військовослужбовцем, жодних інших підстав для відмови не зазначено.
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Тобто, днем виникнення права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги у дружини та матері померлого є ІНФОРМАЦІЯ_2 (дата смерті ОСОБА_3 ), тому під час визначення розміру одноразової грошової допомоги, який належить до виплати, слід застосовувати ті положення законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до пп. 1 п. 4 Порядку №975 одноразова грошова допомога призначається у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.
Згідно з положеннями ст. 16-2 Закону №2011-ХІІ у редакції, що діяла на момент виникнення права на отримання допомоги, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у пп. 1 п. 2 ст. 16 цього Закону.
Згідно з п. 5 Порядку №975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, передбачених пп. 1 п. 4 цього Порядку, - у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому настала загибель (смерть).
Отже, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та відповідні ним правовідносини, проте помилково у резолютивній частині рішення вказав, що виплати слід провести, виходячи з 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року, в якому здійснюватиметься виплата. 
За таких обставин у зазначеній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні. 
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 травня 2021 року – змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини в наступній редакції:
«Зобов`язати Міністерство оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6, код ЄДРПОУ 00034022) призначити та виплатити, передбачену статтею 16 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” одноразову грошову допомогу у зв`язку зі смертю військовослужбовця ОСОБА_3 у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому настала смерть, в рівних частинах дружині - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) та матері - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ).».
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

          Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк 
Судді                                                                                          Н.П. Бужак
                                                                                                    Н.М. Єгорова

Повний текст постанови складено та підписано « 20» жовтня 2021 року.