Номер провадження: 22-ц/813/3720/21 
Номер справи місцевого суду: 522/12862/19
Головуючий у першій інстанції Донцов Д.Ю.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 

головуючого                         Сегеди С.М.,
суддів:                         Гірняк Л.А.,
Комлевої О.С.,
               за участю:
секретаря                         Хухрова С.В., 
представника апелянта ОСОБА_1 – адвоката Врони А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 28 вересня 2020 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_4 , про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та визнання права власності, 
встановив:

29.07.2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 2012 року по день смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 29,6 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1, а.с 2-9).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач познайомилась із сім`єю ОСОБА_6 в 1987 році та з того часу вони разом проводили багато часу, перебували у дружніх відносинах. Після смерті чоловіка ОСОБА_5 – ОСОБА_5 , позивач надавала матеріальну допомогу позивачу, а починаючи з 2012 року, у зв`язку із погіршенням здоров`я ОСОБА_5 – ОСОБА_2 переїхала проживати до квартири ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 , підтримувала її морально та матеріально, між ними склались сімейні відносини як між сестрами.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла, позивач здійснила її поховання. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_4 та позивач звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, оскільки жодних родичів ОСОБА_5 не мала. Разом з тим, із відповіді нотаріуса вбачається відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 спадкоємицею у зв`язку із необхідністю встановлення факту спільного проживання разом із спадкодавцем не менш як п`ять років до дня смерті. Окрім цього, позивач зазначила, що їй стало відомо, що із заявами про прийняття спадщини звернулись також ОСОБА_3 , який вказав, що проживав однією сім`єю зі спадкодавцем, та ОСОБА_1 , яка посилалась на те, що є двоюрідною сестрою спадкодавця. Однак позивач зазначила, що вказані твердження не відповідають дійсності, оскільки позивач проживала разом із ОСОБА_5 вдвох, а будь-яких родичів ОСОБА_5 не мала.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2020 року в задоволенні позовної заяви – відмовлено (т.2, а.с. 231-234). 

27.10.2020 року ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про зміну рішення Приморського районного суду від 28 вересня 2020 року в мотивувальній частині та виключити з мотивувальної частини обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права:
Заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 просила змінити рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2020 року в мотивувальній частині та виключити з його мотивувальної частини обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову посилання на наступне: «08.06.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_7 прийняв у дар квартиру під АДРЕСА_2 , яка в цілому складається із житлової кімнати загальною площею 29,6 кв.м., житловою - 12,0 кв.м. 14.06.2019 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_7 , номер запису про право власності: 32011158. В подальшому 12.06.2019 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_4 прийняла у власність квартиру під АДРЕСА_2 , яка в цілому складається із житлової кімнати загальною площею 29,6 кв.м., житловою - 12,0 кв.м. Договір посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Пенчевим K.JI., зареєстрований в реєстрі за №1-683. Право власності за ОСОБА_4 на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.06.2019 року, номер запису про право власності: 32077355».
Також просила виключити з мотивувальної частини рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2020 року обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову посилання на наступне: «Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Труш М.О., зареєстровано в реєстрі за №371».
Крім того заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 просила виключити з мотивувальної частини рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2020 року наступні слова: «Таким чином, судом встановлено, що квартира під АДРЕСА_2 вибула із власності ОСОБА_5 08.06.2012 року на підставі її волевиявлення, у зв`язку з чим суд спростовує доводи сторін щодо включення вказаної квартири до складу спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_5 , у зв`язку з чим вимоги позивача щодо визнання права власності на вказану квартиру є безпідставними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства».
Резолютивну частину рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2020 року просила залишити без змін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2020 року, та постановлення нового, яким її позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.3, а.с. 28-30). 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечень проти них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та відмови в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 , виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 , про що 09.01.2019 року складено відповідний актовий запис №434, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 17.07.2019 року. 
15 лютого 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. відкрито спадкову справу №02/2019 щодо майна померлої ОСОБА_5 із копії якої вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зазначив, що постійно проживав із спадкодавцем на день смерті, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка зазначила, що є двоюрідною сестрою спадкодавця та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка також зазначила, що постійно проживала зі спадкодавцем на день її смерті (т.1, а.с.132-185).
При цьому позивач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , однак зазначила, що проживала разом із ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 , починаючи з 2012 року, до дня її смерті.
Разом з тим, на підтвердження доказів щодо спільного проживання із ОСОБА_5 позивачем надано лише копії лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_5 №133, довідки про причину смерті, довідки на одержання та поховання праху, договору-замовлення на організацію проведення поховання, рахунку-фактури на ритуальні послуги.
З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вищевказані докази підтверджують лише факт організації ОСОБА_2 поховання ОСОБА_5 , а не факт їх сумісного проживання з 2012 року по день смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
При цьому суд правильно зазначив, що у відповідності до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Таким чином, оскільки встановлення факту, що має юридичне значення, в даному випадку безпосередньо пов`язано з вимогами про визнання права власності на майно, та враховуючи наявність спору щодо права на спадкування, в даному питання щодо встановлення факту обгрунтовано розглянуто у позовному провадженні.
При цьому суд правильно вказав, що відповідно до ст. 1264 ЦК України особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини мають право за законом на спадкування в четвертій черзі.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Разом з тим, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про відсутність будь-яких належних, достатніх та достовірних доказів, які б підтверджували проживання однією сім`єю позивача ОСОБА_2 із ОСОБА_5 протягом заявленого нею періоду, у зв`язку з чим суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову ОСОБА_2 в задоволенні її позовних вимог. 

Доводи позивача та заявника апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо надання матеріальної допомоги ОСОБА_5 , забезпечення її лікування, продуктами харчування, сплати комунальних платежів, проживання разом із нею до дня її смерті за адресою: АДРЕСА_3 , не підтверджені доказами, які маються в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 2012 року по день смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Разом з тим, на виконання вимог ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 11.02.2020 року Відділом документального та інформативного забезпечення Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради надано скан-копію документів реєстраційної справи №1852749351101, з якої вбачається, що 08.06.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_7 прийняв у дар квартиру під АДРЕСА_2 , яка в цілому складається із житлової кімнати загальною площею 29,6 кв.м., житловою – 12,0 кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Труш М.О., зареєстровано в реєстрі за №371 (т.2, а.с.38-91).
14.06.2019 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_7 , номер запису про право власності: 32011158.

При цьому слід зазначити, що суд першої інстанції не встановлював зазначених обставин, а лише констатував факт наявності в матеріалах справи даних доказів, а тому вказані обставини не можуть мати преюдиційного значення, як то вимагають правила ч.ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України, у зв`язку з чим не підлягають виключенню із мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду, про що просить в апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_1 .
Аналогічним чином суд також констатував ту обставину, що в матеріалах справи маються докази того, що в подальшому 12.06.2019 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_4 прийняла у власність квартиру під АДРЕСА_2 , яка в цілому складається із житлової кімнати загальною площею 29,6 кв.м., житловою – 12,0 кв.м. Договір посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Пенчевим К.Л., зареєстрований в реєстрі за №1-683. Право власності за ОСОБА_4 на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.06.2019 року, номер запису про право власності: 32077355.
Тобто, суд першої інстанції також не встановлював вищевказаних обставин, а лише вказав, про їх наявність в матеріалах справи, а тому вони також не мають преюдиційного значення.

Разом з тим, в мотивувальній частині рішення є посилання суду першої інстанції на встановлення ним того, що квартира АДРЕСА_2 вибула із власності ОСОБА_5 08.06.2012 року на підставі її волевиявлення, у зв`язку з чим суд спростовує доводи сторін щодо включення вказаної квартири до складу спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_5 , у зв`язку з чим вимоги позивача щодо визнання права власності на вказану квартиру є безпідставними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.
Колегія суддів зазначає, що вказаних обставин суд першої інстанції також не встановлював, а тому посилання суду на те, що ним встановлені вищезазначені обставини, є зайвим, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 в цій частині є обгрунтованою і підлягає задоволенню, а посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення на те, що ним встановлено вищевказані обставини підлягає виключенню з мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог ОСОБА_2 , мотивувальної частини судового рішення та доводів своєї апеляційної скарги. 
Разом з тим, колегія суддів вказує, що заявник апеляційної скарги ОСОБА_2 не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного рішення та доводів своєї апеляційної скарги. 
У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду змінити та виключити із його мотивувальної частини слова і цифри наступного змісту:
«Таким чином, судом встановлено, що квартира під АДРЕСА_2 вибула із власності ОСОБА_5 08.06.2012 року на підставі її волевиявлення, у зв`язку з чим суд спростовує доводи сторін щодо включення вказаної квартири до складу спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_5 , у зв`язку з чим вимоги позивача щодо визнання права власності на вказану квартиру є безпідставними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства».
В решті рішення слід залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.п. 1, 2 ч.1 ст. 374, п.4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 28 вересня 2020 рокузмінити, виключивши із його мотивувальної частини слова і цифри наступного змісту:
«Таким чином, судом встановлено, що квартира під АДРЕСА_2 вибула із власності ОСОБА_5 08.06.2012 року на підставі її волевиявлення, у зв`язку з чим суд спростовує доводи сторін щодо включення вказаної квартири до складу спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_5 , у зв`язку з чим вимоги позивача щодо визнання права власності на вказану квартиру є безпідставними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства».
В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення, у зв`язку з відпусткою судді Комлевої О.С. та відкликанням її з відпустки, складено 05.11.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева