справа № 373/231/21                                                             головуючий у суді І інстанції Керекези  Я.І.
провадження № 22-ц/824/15249/2021                    суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

 
       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

22  листопада 2021 року                                                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,	
 
з участю секретаря	 Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», поданими  представником - Ярохович  Тетяною  Анатоліївною, на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2021 року та  на додаткове рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2021 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивувало тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем 20 листопада 2019 року шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку був укладений кредитний договір №б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитним коштами на умовах, передбачених кредитним договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 20 січня 2021 року утворилася заборгованість в розмірі 235 941 грн 55 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 139 516 грн. 69 коп., заборгованості за нарахованими відсотками - 10537 грн. 11 коп., заборгованості за простроченими відсотками - 8795 грн. 49 коп.
 
Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2021 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.
 
Додатковим рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2021 року стягнутоіз Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 25 500 гривень.
 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю та стягнути на його користь судові витрати по справі. 
 
При цьому, посилаючись на обставини вказані у позовній заяві, зазначає, що відповідач   при укладенні кредитного договору був належним чином  повідомлений  про умови  кредитування, у тому числі щодо сплати відсотків та штрафу. Вважає, що з моменту підписання заяви, між сторонами був укладений договір в порядку ч.1 ст. 634 ЦК України. Крім анкети-заяви відповідач підписав  паспорт споживчого  кредиту, що містить умови кредитування. Активація  картки  та користування  картковим  рахунком  свідчить  про укладення   сторонами  кредитного договору. Відповідач частково  погашав  наявну  заборгованість  та  продовжував  користуватися  кредитними коштами. Банком  на  підтвердження  позовних вимог надано  первинні  бухгалтерські документи. На думку апелянта, оскільки  банк  надав  відповідачу кредит, а відповідач  його не повернув, суд першої інстанції не мав підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих  коштів, заборгованості  по тілу кредиту. Посилаючись на практику Верховного Суду, вважає, що судом  невірно застосовано правовий висновок  від 03.07.2019 року.  Відповідач не спростував жодними доказами  факт укладення  кредитного договору та ознайомлення  з його умовами. 
 
Крім того, позивач не погодившись із додатковим судовим рішенням подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі просив додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви щодо стягнення витрат  на правничу допомогу. Вказує, що суд першої інстанції  не перевірив  вартість оплати  відповідних  послуг адвоката, яка склалася в регіоні  та  складність справи. Обсяг матеріалів  не є значним. Відшкодування витрат на правову допомогу  у розмірі  25 000 грн. не відповідає  критеріям  розумності, співмірності  та справедливості, тому  підлягає зменшенню. 
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.
Представник  позивача в судовому засіданні просила задовольнити апеляційні скарги. 
Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні апеляційних скарг.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження позовних вимог представником позивача подано до суду копію анкети-заяви про приєднання відповідача до Умов та Правил надання банківських послуг, з якої вбачається, що ОСОБА_1 підписав вищезазначену анкету-заяву 20 листопада 2019 року (а.с.45-46).
 
Крім того, подано до суду наступні документи:
        -довідку АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.166), відповідно до якої ОСОБА_1 підписав з АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» кредитний договір № б/н і отримав картки №  НОМЕР_1  (дата відкриття - 27 грудня 2018 року) із терміном дії до грудня 2021 року, №  НОМЕР_2  (дата відкриття - 27 листопада 2019 року) із терміном дії до листопада 2022 року;
        -довідку АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.167) щодо зміни умов кредитування ОСОБА_1 , з якої вбачається, що старт карткового рахунку №  НОМЕР_1  - 27 грудня 2018 року, 20 листопада 2019 року - зміна кредитного ліміту до 110000 грн 00 коп., 27 листопада 2019 року - зміна кредитного ліміту до 200000 грн 00 коп. та 08 грудня 2020 року - зменшення кредитного ліміту до 00 грн.;
        -розрахунок заборгованості відносно ОСОБА_1 станом на 20 січня 2021 року (а.с.8-10);
       -виписку по рахунку відповідача (а.с.154-165), з якої вбачається, що відповідач користувався платіжними картками НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , періодично погашав кредит, як шляхом договірного списання коштів на погашення процентів за рахунок невикористаного кредитного ліміту з карткових рахунків, так і шляхом внесення готівкових коштів на кредитний рахунок з 20 грудня 2018 року. При чому рух коштів на картковому рахунку НОМЕР_5 у виписці вказано з 20.12.2018, на картці НОМЕР_1 - з 27.12.2018, на картці НОМЕР_6 - з02.05.2019, на картках НОМЕР_3 та НОМЕР_4 - з 20.11.2019 (шляхом списання суми з одного карткового рахунку та зарахування ідентичної суми на інший), на картці НОМЕР_2 - з 29.11.2019;
        -довідку про підписання ОСОБА_1 кредитного договору № б/н та отримання ним кредитної картки НОМЕР_7 (дата відкриття - 31.05.2019)(а.с. 44);
        -довідку АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.43) щодо зміни умов кредитування ОСОБА_1 , з якої вбачається, що старт карткового рахунку № НОМЕР_7 - 31 травня 20198 року, 21 листопада 2019 року - зміна кредитного ліміту до 90000 грн 00 коп., 08 грудня 2020 року - зменшення кредитного ліміту до 00 грн.;
       -виписку по рахунку відповідача ( а.с. 11-42), з якої вбачається, що відповідач користувався платіжними картками НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 , НОМЕР_7 , періодично погашав кредит, як шляхом договірного списання коштів на погашення процентів за рахунок невикористаного кредитного ліміту з карткових рахунків, так і шляхом внесення готівкових коштів на кредитний рахунок з 10 липня 2017 року. При чому рух коштів на картковому рахунках НОМЕР_8 та НОМЕР_9 у виписці вказано з 10.07.2017, на картці НОМЕР_10 - з 24.05.291818, на картці НОМЕР_7 - з 04.06.2019;
        -витяг із Тарифів обслуговування преміальних кредитних карток «Platinum, WorldBlack Edition, World Elite, Infinite, VISA Signature» (а.с.51-55);
       -витяг із Умов і правил надання банківських послуг (а.с.56-72);
       -копію паспорта ОСОБА_1 з датою завірення копії 11 травня 2016 року (а.с.75).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що надані позивачем докази не свідчать про існування розміру заборгованості та відповідно кредитних правовідносин саме за укладеним між сторонами кредитним договором від 20 листопада 2019 у вигляді заяви-анкети, оскільки є суперечливими, і стосуються інших періодів, як до 20 листопада 2019 так і задовго після, а отже виходять за межі предмета доказування, саме у цій справі. За таких обставин,суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами в межах заявлених позовних вимог факту укладення із відповідачем 20 листопада 2019 року кредитного договору на умовах, зазначених позивачем, факту видачі 20 листопада 2019 року кредитних коштів, невиконання відповідачем умов саме договору від 20 листопада 2019 року, внаслідок чого утворилася зазначена в позові заборгованість, що свідчить про недоведеність порушення відповідачем прав позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, й відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
 
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
 
Оскільки, умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
 
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
 
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також, те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. А отже,  висновки суду першої інстанції в цій частині є цілком обґрунтованими.
 
Поряд з цим, апеляційний суд погоджується, що роздруківка витягу із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено, також, у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
 
Крім того, колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (20.11.2019 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (16.02.2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
 
За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися, як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
 
Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
 
Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання, як другої сторони до запропонованого договору.
 
Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.
 
У відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
А відтак, колегія суддів, вважає доводи апелянта щодо отримання згоди відповідача на Умови надання банківських послуг шляхом особистого підписання заяви-анкети необґрунтованими та такими, що суперечать правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, який на думку колегії, було вірно застосовано судом першої інстанції до правовідносин, що виникли між сторонами.  
 
При цьому, колегія суддів, критично оцінює доводи апелянта та посилання на практику Верховного Суду в інших справах, що на думку колегії суддів, не виключає можливість врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, оскільки вказані апелянтом судові рішення стосуються відмінних правовідносин та не можуть бути застосовані у даному випадку.
 
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК  України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів  погоджується  з висновком суду  першої інстанції, що безпосередньо укладена між сторонами 20 листопада 2019 заява-анкета та підписана сторонамине може підтверджувати існування кредитних відносин між сторонами у справі, так як містить лише ідентифікуючі дані відповідача та його згоду на те, що Заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг складають договір про надання банківських послуг. У вищезазначеній Анкеті-заяві відсутні будь-які дані про вид таких банківських послуг, будь-які умови, які є істотними, зокрема, для кредитного зобов`язання, такі як розмір кредитного ліміту, відсутня умова про надання позивачем тієї чи іншої суми, про обов`язок повернення цих коштів відповідачем, відсутні дані про вид договору, реквізити розрахункових рахунків, номер платіжної карти, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, не зазначена процентна ставка. Таким чином, анкета-заява не дає уявлення про істотні умови кредитного договору, який укладається.
До позову також додано копію витягу з Тарифів обслуговування преміальних кредитних карток «Platinum, World Black Edition, WorldElite, Infinite, VISASignature». Разом з тим, цей витяг має чотири різних види тарифів та не має будь-яких позначок, з які б вказували, який саме вид тарифу був обраний відповідачем та чи взагалі відповідач ознайомився саме із цими тарифами. Витяг не містить підпису відповідача та відповідної дати, тому також не може бути взятий судом до уваги, як належний та допустимий доказ отримання ОСОБА_1 20 листопада 2019 року кредиту в будь-якому розмірі.
Отже, суд першої інстанції вірно вважав, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами в межах заявлених позовних вимог факту укладення із відповідачем 20 листопада 2019 року кредитного договору на умовах, зазначених позивачем, факту видачі 20 листопада 2019 року кредитних коштів, невиконання відповідачем умов саме договору від 20 листопада 2019 року, внаслідок чого утворилася зазначена в позові заборгованість, що свідчить про недоведеність порушення відповідачем прав позивача.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції є цілком обґрунтованими та законними.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги щодо неприйняття судом першої інстанції паспорту споживного кредиту, то колегія суддів оцінює їх критично, оскільки паспорт споживчого кредиту відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» є інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, який повинен відповідати формі, визначеній ст.13 цього Закону. Включення позивачем паспорту споживчого кредиту в Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
 
Також апеляційний суд звертає увагу на те, що в розділах 4 паспорту споживчого кредиту дано визначення, що загальна вартість кредиту є орієнтовною, реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення. В розділі 7 вказаного паспорту зазначається, що ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 12.12.2019 року. 
 
За таких обставин, підстави вважати, що між сторонами було укладено договір споживчого кредиту із досягненням згоди щодо усіх істотних умов кредитування, відсутні.
 
Поряд з цим, додані позивачем до позовної заяви розрахунки заборгованості за договором (а.с.8-10) та виписка по рахунку (а.с.11-42), на думку колегії суддів, також не є належними та допустимими доказами наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі щодо нарахування відсотків, оскільки  по суті є калькуляцією та підтвердженням руху коштів по рахунку, якими позивач обґрунтовує розмір своїх вимог, а не свідчить про правильність їх нарахування у відповідному розмірі та списання в подальшому з рахунку. 
 
За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні  позовних вимог  АТ КБ «ПриватБанк».
          Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Що стосується  доводів  апеляційної скарги на додаткове  рішення  від 08 вересня 2021 року про стягнення судових витрат на правову  допомогу, колегія  суддів  виходить з наступного.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
 
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
 
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
 
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
 
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
 
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
 
Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Пунктами 1, 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 757/60277/18-ц (провадження № 61-15924св20).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
В даному випадку, позивачем на підтвердження витрат на правову допомогу до суду першої інстанції надано:
        - копію договору про надання правової допомоги № 1-03202124 від 24 березня 2021 року, в п. 1.2 якого перелічено види послуг, які можуть бути надані адвокатом, та відповідно до п. 3.1 якого розмір винагороди за здійснену правову допомогу визначається у додатках до цього договору (а.с. 210-212);
        - копію Додатку № 2 від 24 березня 2021 року до Договору, в п. 1 якого вказана правова допомога, яка надається в даній цивільній справі, із зазначенням вартості однієї години надання послуг (1500 грн) та вказівки, що кількість затраченого часу та загальна сума наданих послуг визначається в акті здачі-прийняття робіт (а.с.213);
        - копію Акту здачі - прийняття робіт № 08П від 11 серпня 2021 року, в якому зазначено вид здійснених послуг, затрачений час та їх вартість (а.с. 214);
       - копію рахунку від 11 серпня 2021 року (а.с. 215);
      - копію розписки про отримання адвокатом Ковальчук А.С. від ОСОБА_1 в рахунок оплати послуг 25 500 гривень (а.с. 216).
За таких обставин, колегія суддів  вважає, що в матеріалах справи наявні докази,  що вказують на понесення витрат позивача на правову допомогу у розмірі 25 500 грн.
Суд  апеляційної інстанції також враховує висновки Верховного Суду, які вказуються що витрати  за надану  професійну  допомогу у разі  підтвердження  обсягу  наданих послуг  і виконаних робіт та їх  вартості  підлягають розподілу за результатами розгляду справи  незалежно від того, чи їх уже  фактично  сплачено стороною (справа № 727/463/19 від 28.005.2021 року, № 317/1209/19 від 02.12.2020 року, № 554/2586/16-ц від 03.02.2021 року, № 280/2635/20 від 21.01.2021 року).
Враховуючи викладене колегія суддів  вважає обґрунтованим висновок  суду першої інстанції про стягнення  з позивача  на користь відповідача судових витрат на правову допомогу. 
При цьому, колегія суддів  критично оцінює  посилання  позивача на не співмірність витрат із складністю справи та порушення принципів  справедливості та верховенства права, оскільки будь-яких клопотань про зменшення даних судових витрат  позивачем  під час розгляду справи не заявлялося. 
 Натомість, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, лише  за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції є законними і обґрунтованими, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому судові рішення, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», подані  представником - Ярохович  Тетяною  Анатоліївною - залишити без задоволення.
 
Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2021 року та додаткове рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2021 року -  залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                                            Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                                       О.Ф. Лапчевська

                              В.А. Нежура