Справа № 344/15392/19 
Провадження № 22-ц/4808/1175/21 
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В. 
Суддя-доповідач Василишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.,
суддів:                        Горейко М.Д., Максюти І.О.,
секретаря                        Петріва Д.Б.
за участю                 представника апелянта адвоката Парфана Т.Д.
представника відповідача Мушинського В.Т.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАР-ТРАНС» - Парфана Тараса Дмитровича на рішення Івано-Франківського міського суду від 02 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Шамотайла О.В. в м. Івано-Франківськ, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАР-ТРАНС» до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на невід`ємне поліпшення (капітальний ремонт) речі, переданої у найм, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАР-ТРАНС» про стягнення орендної плати за користування транспортним засобом, компенсації від інфляційних втрат у зв`язку з несвоєчасною виплатою та три проценти річних від простроченої суми,
в с т а н о в и в:
У серпні 2019 року представник ТзОВ «ТАР-ТРАНС» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на невід`ємне поліпшення (капітальний ремонт) речі, переданої у найм.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 19 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «ТАР-ТРАНС» укладено договір оренди транспортного засобу, який посвідчено приватним нотаріусом Долинського міського нотаріального округу Ананевич О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2103. За умовами вказаного договору ТзОВ «ТАР-ТРАНС» прийняло у тимчасове платне користування автомобіль марки «Renault» моделі «Magnum» 2003 року випуску. Пунктом 2 договору сторони визначили, що транспортний засіб передається в оренду строком на один рік, а саме з 19.11.2015 до 19.11.2016. Цим же пунктом договору сторони обумовили, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк (один рік) і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Зважаючи на таку домовленість сторони продовжували дію договору до 19.11.2017, 19.11.2018 і 19.11.2019.
Відповідно до п. 14 договору ТзОВ «ТАР-ТРАНС» зобов`язалося за власний рахунок з дозволу відповідача проводити капітальний ремонт транспортного засобу, а відповідач в свою чергу зобов`язався відшкодувати позивачу понесені на поліпшення транспортного засобу витрати. Керуючись даним пунктом договору, з метою підтримки орендованого майна у придатному для використання технічному стані ТзОВ «ТАР-ТРАНС» з дозволу відповідача протягом 2015 – 2017 років здійснювало капітальний ремонт транспортного засобу. Загальна сума коштів, витрачених ТзОВ «ТАР-ТРАНС» на капітальний ремонт транспортного засобу склала 384031,52 грн.
У той же час, незважаючи на значні капіталовкладення, починаючи з жовтня 2017 року орендоване майно не використовувалося за призначенням, у зв`язку із незадовільним технічним станом, про що ТзОВ «ТАР-ТРАНС» повідомляло відповідача, однак останній ніяк не реагував на це, а тому товариство надіслало ОСОБА_1 письмове повідомлення про дострокове припинення договору на підставі пункту 15 договору, а також про необхідність відшкодувати витрати понесенні на капітальний ремонт орендованого майна. Відповідач залишив вказане повідомлення без реагування.
На підставі викладеного, представник ТзОВ «ТАР-ТРАНС» просив стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства 384031,52 грн витрат на невід`ємне поліпшення (капітальний ремонт) автомобіля марки «Renault» моделі «Magnum» 2003 року випуску 
Представник ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ТзОВ «ТАР-ТРАНС» про стягнення орендної плати за користування транспортним засобом, компенсації від інфляційних втрат у зв`язку з несвоєчасною виплатою та три проценти річних від простроченої суми
Зустрічний позов мотивований тим, що згідно умов договору оренди транспортного засобу, який укладений між  ОСОБА_1   та ТзОВ «ТАР-ТРАНС», орендна плата встановлена сторонами в розмірі 3000 грн за один місяць. Однак, в порушення умов даного договору, ТзОВ «ТАР-ТРАНС» не сплатило орендну плату за користування транспортним засобом на загальну суму 117000 грн за період 2016-2019 років. 10 вересня 2019 року  ОСОБА_1 направлялася претензія про виплату заборгованості, відповідь на яку отримано не було.
Враховуючи викладене, просив стягнути із ТзОВ «ТАР-ТРАНС» на користь ОСОБА_1 оренду плату за користування транспортним засобом на загальну суму 117000 грн, компенсацію від інфляційних втрат у зв`язку з несвоєчасною виплатою в розмірі 17181 грн та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 5682,91 грн.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 червня 2021 року у задоволенні первісного позову відмовлено.
Зустрічний позов задоволено частково.
Стягнуто з ТзОВ «ТАР-ТРАНС» на користь ОСОБА_1 орендну плату за користування транспортним засобом в сумі 89000 грн, компенсацію від інфляційних втрат в зв`язку з несвоєчасною виплатою в розмірі 8140,31 грн та 3% від простроченої суми в розмірі 3012 грн.
Стягнуто з ТзОВ «ТАР-ТРАНС» на користь ОСОБА_1 1001,52 грн понесених судових витрат по оплаті судового збору.
В задоволенні решти вимог зустрічного позову – відмовлено.
На рішення суду представник ТзОВ «ТАР-ТРАНС» – адвокат Парфан Т.Д. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що суд першої інстанції не повно дослідив обставини справи, не дав обґрунтовану оцінку поданим стороною позивача за первісним позовом доказам, не навів мотивів відхилення окремих доказів, не врахував правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, внаслідок чого ухвалив помилкове рішення. 
Представник апелянта вказує на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував висновок ВС, викладений у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, згідно із яким належним дотриманням … процедури повідомлення … також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане, внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Відтак, висновок суду про те, що ТзОВ «ТАР-ТРАНС» не підтвердило зазначені в позові обставини про дотримання узгодженого сторонами в договорі порядку розірвання договору, оскільки не довело факту повідомлення другої сторони договору про обставини припинення дії договору є передчасним та не узгоджується із висновками ВС, які підлягають застосуванню у подібних правовідносинах.
Крім того, з`ясовуючи наявність чи відсутність згоди орендодавця на поліпшення орендованого майна, суд в порушення вимог ст. 263 – 265 ЦПК України не надав оцінку показам свідка ОСОБА_2 (представника позивача), який підтвердив, що ОСОБА_1 давав дозвіл на здійснення поліпшень орендованого майна та не зазначив мотивів відхилення пояснень вказаного свідка. 
Також судом не враховано, що в наданих позивачем актах звіряння, які підтверджують здійснення витрат по капітальному ремонту зазначено, що роботи та послуги виконувалися з діагностики, капітального ремонту, поліпшення орендованого транспортного засобу, що належить орендодавцю – ОСОБА_1 . А отже, такі документи достовірно підтверджують витрати, пов`язані із проведенням поліпшень об`єкта оренди, містять посилання на первинні документи – акти виконаних робіт та накладні із зазначенням номерів та дат, містять відомості про здійснену оплату та її розмір. 
Представник апелянта також зазначає про те, що висновок суду про неможливість ідентифікації транспортного засобу та наданих послуг щодо його ремонту в поданих ТзОВ «ТАР-ТРАНС» актах виконаних робіт та видаткових накладних не відповідає фактичним обставинам справи та не узгоджується із матеріалами справи, оскільки акти виконаних робіт і видаткові накладні відображені в актах звіряння, у яких зазначено, що роботи та послуги були проведені з капітального ремонту орендованого майна. Зазначене свідчить про неповне з`ясування судом поданих ТзОВ «ТАР-ТРАНС» доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
При цьому, ухвалюючи рішення про часткове задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції не надав оцінку та не навів мотивів відхилення доказів, поданих ТзОВ «ТАР-ТРАНС» – актів про стан орендованого майна, а також не надав оцінку доказам, які свідчать про одностороннє розірвання договору оренди орендарем та поясненням свідка ОСОБА_2 в частині зустрічного позову.
Враховуючи викладене, представник апелянта просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.
У відзиві представник ОСОБА_1 – адвокат Мушинський В.Т. зазначає про те, що апеляційну скаргу вважає безпідставною та необґрунтованою. 
Посилається на те, що згідно умов договору оренди транспортного засобу, саме на орендаря покладено обов`язок щодо забезпечення капітального ремонту орендованого майна, а тому ТзОВ «ТАР-ТРАНС» не може ставити вимогу про відшкодування вартості капітального ремонту.
Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ВССУ від 30 вересня 2015 року у справі № 6-8289св15 наймач має провести не будь-який капітальний ремонт, а лише такий, непроведення якого перешкоджає використанню речі відповідно до призначення та умов договору. У разі виникнення спору обов`язок доводити необхідність проведення капітального ремонту та його вартість покладено на наймача. Однак, всупереч вказаній позиції ВССУ, позивач не довів необхідність проведення капітального ремонту орендованих транспортних засобів, не надав доказів, що не проведення капітального ремонту перешкоджає використанню транспортних засобів у господарській діяльності підприємства.
Вважає, що дії ТзОВ «ТАР-ТРАНС» щодо стягнення витрат на проведення капітального ремонту транспортного засобу направлені на незаконне отримання коштів від ОСОБА_1 , який не надавав дозвіл на поліпшення орендованого транспортного засобу. Крім того, зазначив, що представлені ТзОВ «ТАР-ТРАНС» документи свідчать про придбання ним запасних частин та інструментів, проведення технічного обслуговування автомобіля та поточного ремонту, але у жодному випадку не свідчать про проведення позивачем капітального ремонту чи поліпшення орендованих транспортних засобів. При цьому, проведений поточний ремонт орендованих у ОСОБА_1 транспортних засобів, ТзОВ «ТАР-ТРАНС» має проводити за свій рахунок. Долучені до матеріалів справи акти надання послуг не містять відомостей про те, який транспортний засіб підлягав ремонту, відтак питання про компенсацію їх вартості не може ставитися позивачем. Також вказує на те, що у матеріалах справи відсутні докази того, що транспортні засоби передавалися орендарю в незадовільному технічному стані, а тому доводи апелянта, що орендар не міг використовувати орендоване майно в господарській діяльності, у зв`язку з вказаними обставини, не заслуговують на увагу.
Враховуючи те, що орендар не звертався до орендодавця з вимогою про звільнення від сплати орендної плати на підставі ч. 6 ст. 762 ЦК України, відсутні обставини за які орендар не відповідає, а тому підстав для звільнення його від сплати орендної плати за період коли транспортні засоби перебували у ремонті, немає.
Із урахуванням викладеного, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.
У судовому засіданні представник апелянта - позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом, вимоги скарги підтримав, просив її задоволити.
Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом апеляційну скаргу не визнав.
Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст. 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Відповідно до статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам, з огляду на таке.
Судом встановлено, що 19 листопада 2015 року між ОСОБА_1 (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАР-ТРАНС» (Орендар) укладено договір оренди транспортного засобу, який посвідчено Ананевич О.М., приватним нотаріусом Долинського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2103.
Відповідно до п. 1 вказаного Договору орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування на умовах оренди автомобілі: марки «Renault Magnum», 2003 року випуску, колір коричневий, номер шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , тип ТЗ — сідловий тягач-Е, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить орендодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 , виданого першим МРВ ДАІ м. Івано-Франківськ 25.09.2007 ; марки «SCHMITZ S 01», 2002 року випуску, колір оранжевий, номер шасі (кузов, рама) № НОМЕР_4 , тип ТЗ — н/причіп бортовий-Е, реєстраційний номер НОМЕР_5 , що належить орендодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_6 , виданого першим МРВ ДАІ м. Івано-Франківськ 25.09.2007.
Згідно із п. 2 Договору, транспортний засіб передається в оренду строком на один рік, а саме з 19 листопада 2015 до 19 листопада 2016 року. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну Договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим па той самий строк (один рік) і на тих самих умовах, які були передбачені Договором.
Відповідно до п.5 вказаного Договору, орендна плата встановлена сторонами в розмірі 3 000,00 гривень, за один місяць. Орендну плату за користування транспортним засобом Наймач сплачує Наймодавцеві щомісячно, шляхом видачі готівки з каси товариства, у строк не пізніше п`ятнадцятого числа місяця наступного за розрахунковим.
Відповідно до п.8 Договору, Орендодавець зобов`язується передати транспортний засіб в день укладення Договору в стані, який би повністю відповідав технічним вимогам і надав змогу безпосередньо володіти і користуватися ним.
Пунктом 14 Договору сторони погодили, що орендар забезпечує за власний рахунок капітальний ремонт транспортного засобу, несе витрати, пов`язані із сплатою податків тощо. Поліпшення транспортного засобу допускається лише за згодою Орендодавця і є його власністю з відшкодуванням Орендареві понесених витрат (а.с. 4, том 1).
Звертаючись до суду із первісним позовом, представник ТзОВ «ТАР-ТРАНС» вказував на те, що за умовами договору товариство зобов`язалося за власний рахунок з дозволу відповідача проводити капітальний ремонт, а відповідач у свою чергу взяв на себе зобов`язання щодо відшкодування таких витрат. Однак, незважаючи на те, що товариство протягом 2015-2017 років понесло витрати, пов`язані із проведенням невід`ємних поліпшень (капітального ремонту) транспортного засобу, відповідач за первісним позовом, відмовляється їх відшкодовувати, що слугувало підставою для звернення до суду.
Колегія суддів не погоджується із вказаними доводами товариства, а відтак вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо безпідставності та необґрунтованості таких вимог, з огляду на таке.
Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно зі статтею 798 ЦК України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.
Згідно із частиною другою статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Істотними умовами договору є умови про його предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 2 статті 776 ЦК України передбачено, що капітальний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймодавцем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом.
Укладаючи договір оренди транспортного засобу, ОСОБА_1 (Орендодавець) та ТзОВ «ТАР-ТРАНС» (Орендар) з приводу проведення капітального ремонту транспортного засобу дійшли згоди, що проведення такого забезпечує за власний рахунок Орендар. 
Отже, сторони договору чітко обумовили, що капітальний ремонт орендованих транспортних засобів буде здійснюватися виключно за рахунок орендаря, що у свою чергу не суперечить положенням цивільного законодавства, яке передбачає альтернативне право сторін договору визначати такі умови. 
За таких обставин, суд вважає, що умовами договору не було передбачено відшкодування орендарю витрат, понесених на проведення капітального ремонту транспортного засобу, що правильно встановлено судом першої інстанції.
При цьому, представником позивача у позовній заяві ототожнювалися витрати на капітальний ремонт і витрати, пов`язані із поліпшенням транспортного засобу, а відтак, такі на його думку, підлягають стягненню із відповідача за первісним позовом, оскільки умовами договору передбачено, що поліпшення транспортного засобу допускається лише за згодою Орендодавця і є його власністю з відшкодуванням Орендареві понесених витрат.
Аналізуючи дані вимоги позивача за первісним позовом, колегія суддів звертає увагу на те, що умовами договору визначено право орендаря на відшкодування понесених витрат на поліпшення транспортного засобу лише за умови наявності згоди орендодавця на це.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази, які би підтверджували згоду ОСОБА_1 на необхідність проведення поліпшень транспортного засобу. Доводи представника позивача, що наявність такої згоди зафіксовано у переписці між сторонами у додатку «Viber» апеляційний суд до уваги не бере, оскільки такий не є належним доказом, так як не містить даних про обставини, що мають значення для справи. Інших доказів стороною апелянта в цій частині не представлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінюючи докази у їх сукупності, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за первісним позовом.
При цьому, частково задовольняючи вимоги зустрічного позову щодо стягнення орендної плати за користування транспортними засобами, 3% річних та інфляційних втрат, розрахованих на відповідний борг, суд першої інстанції виходив із обов`язковості умов договору, передбаченої статтею 629 ЦК України. Крім того, встановивши наявність заборгованості з орендної плати, що в свою чергу свідчить про прострочення орендарем виконання грошового зобов`язання, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення частини 2 статті 625 ЦК України, якою передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правильність нарахованих судом інфляційних втрат та 3% річних, а також самої суми заборгованості зі сплати орендної плати, виходячи із наданих сторонами доказів, які містяться у матеріалах справи, відповідачем за зустрічним позовом не спростовується.
У той же час, представник товариства у апеляційній скарзі вказував на те, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги, що дію договору припинено 03 травня 2019 року, що підтверджується направленням ОСОБА_1 повідомлення про розірвання договору оренди транспортного засобу, а також безпідставно відхилив доводи щодо наявності підстав для звільнення від орендної плати, у зв`язку з тим, що орендоване майно не використовувалося орендарем через обставини, за які він не відповідає.
Колегія суддів відхиляє вказані доводи апелянта, з огляду на таке.
ТзОВ «ТАР-ТРАНС» наполягало на тому, що належно повідомило ОСОБА_3 про розірвання Договору оренди транспортного засобу від 19.11.2015 та відшкодування витрат на капітальний ремонт орендованого майна, 03 травня 2019 року письмовим повідомленням № 02-03 від 03.04.2018. Однак, як правильно встановив суд першої інстанції, належних доказів направлення такого повідомлення з його отриманням відповідача не представлено, тоді як п.15 Договору оренди сторонами передбачено, що можливість дострокового розірвання допускається за умови попередження другої сторони в місячний строк.
Однак докази такого попередження, за умови, що сторона знала про таке, в тому числі у формі , в якій було укладено договір , відсутні.
Крім того, Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАР-ТРАНС» про повернення транспортних засобів , копія якого представлена стороною відповідача за первісним позовом на вимогу суду, було встановлено, що дія договору оренди транспортного засобу, укладеного між сторонами 19 листопада 2015 року, який посвідчено Ананевич О.М., приватним нотаріусом Долинського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2103, припинена 19 листопада 2019 року.
Вказане рішення суду залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 26 січня 2021 року.
При цьому, сторони не заперечували обставин встановлених даним судовим рішенням.
З огляду на це, доводи апелянта щодо припинення дії договору оренди транспортного засобу 03 травня 2019 року, не заслуговують на увагу.
Також не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо наявності підстав для звільнення від сплати орендної плати на певний період, що зумовлено неможливістю використовувати транспортний засіб у господарській діяльності товариства, що підтверджується актами про стан орендованого майна.
Згідно з приписами ст. 525, 526, 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
В статті 762 ЦК України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Відповідно до частини 6 статті 762 ЦК України, наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Визначальною умовою звільнення від орендної плати є наявність обставин, за які орендар не відповідає.
При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин.
Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї ж норми Закону він вправі порушувати питання і про звільнення його від сплати орендної плати.
Вказана правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 915/714/18.
Отже, підставою для звільнення орендаря від сплати орендної плати є виключно обставини, які не залежать від волі останнього та свідчать про неможливість використовувати об`єкт оренди за призначенням.
Акти про стан орендованого майна від 30 квітня 2019 року, згідно із яким транспортний засіб перебував у технічно несправному стані з 01.10.2017 по 30.04.2019 (а.с. 116, том 1), від 31 травня 2016 року, згідно із яким транспортний засіб перебував у технічно несправному стані з 01.01.2016 по 31.05.2016 (а.с. 117, том 1), від 31 травня 2017 року, згідно із яким транспортний засіб перебував у технічно несправному стані з 01.03.2017 по 31.05.2017 (а.с. 118, том 1), на думку суду, не підтверджують вказаних вище обставин та оцінюються судом критично, оскільки підписані виключно працівниками орендаря. При цьому, докази повідомлення орендодавця про вказані обставини, у матеріалах справи відсутні. У той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що укладаючи договір оренди, ОСОБА_1 зобов`язався передати транспортний засіб у стані, який би повністю відповідав технічним вимогам і давав змогу безперешкодно володіти та користуватися ним, представник ТзОВ «ТАР-ТРАНС», підписуючи договір, погодився із такими його положеннями. Відтак, є всі підстави вважати, що на час укладення договору оренди транспортного засобу, об`єкт оренди можна було використовувати за призначенням, а подальше використання об`єкта оренди, яке призвело до його технічної несправності не свідчить про настання обставин, незалежних від волі орендаря. 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для звільнення орендаря від сплати орендної плати та відсутності доказів щодо належного виконання з боку відповідача за зустрічним позовом зобов`язання щодо сплати орендної плати, у зв`язку з чим зустрічний позов підлягав частковому задоволенню.
Пунктом першим частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстави вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАР-ТРАНС» - Парфана Тараса Дмитровича залишити без задоволення. 
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 червня 2021 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 22 листопада 2021року.

Суддя-доповідач:                                                                Василишин Л.В.
Судді:                                                                                Максюта І.О.
       Горейко М.Д.