ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 380/3631/21 пров. № А/857/13650/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                              Гудима Л.Я., Коваля Р.Й.
за участі секретаря судового засідання:           Рибачука А.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року (суддя - Грень Н.М., час ухвалення - не зазначений, місце ухвалення - м.Львів, дата складання повного тексту - 14.07.2021), 
в адміністративній справі №380/3631/21 за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича, 
про визнання неправомірною та скасування постанови, 

                                                              встановив:

У березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М., в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив визнати неправомірною та скасувати постанову від 27.02.2020 року про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. по виконавчому провадженні №61397836. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14.07.2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю. 
З цим рішенням суду першої інстанції від 14.07.2021 не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає оскаржене судове рішення ухваленим з  порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що ст.27 ЗУ «Про виконавче провадження» та ст.31 ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» судом першої інстанції застосована неправильно, оскільки жодна сума не була стягнута з боржника безпосередньо приватним виконавцем у виконавчому провадженні, не були зараховані кошти на рахунок приватного виконавця та в подальшому перераховані ним у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки, як це передбачено частинами 1 та 3 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». За наведеного вважає скаржник, що правові підстави для стягнення основної винагороди приватного виконавця відсутні. Також зазначає апелянт про те, що у справі відсутній відзив відповідача, таким чином процесуальне законодавство допускає факт визнання позову відповідачем. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду та ухвалити нове, яким позов задоволити. 
Також апелянт (позивач) надав суду апеляційної інстанції письмові пояснення, в яких покликаючись на обставини справи, норми законодавства та судову практику, просить апеляційну скаргу задоволити. 

У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, жодних заяв чи клопотань щодо відкладення розгляду справи не подавали, хоча належним чином усі були повідомленні про дату, час та місце розгляду справи. 
Відповідно до статті 313 КАС України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість апеляційного розгляду справи у відсутності сторін (їх представників). 
Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити, з урахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 15 червня 2015 року Франківським судом м.Львова ухвалено заочне рішення у справі №465/6434/13-ц, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.02.2017 року, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Фольксбанк» заборгованість по кредитному договору №KF45004 від 08.10.20007 року в сумі 65437,56 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 523042,42 грн. (а.с. 9). 
Постановою Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича (далі також - Приватний виконавець) 26.02.2020 року відкрито виконавче провадження ВП №61397836 з виконання виконавчого листа №465/6434/13-ц, виданого 27.08.2019 Франківським районним судом м. Львова про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Фольксбанк» заборгованість по кредитному договору №КF45004 від 08.10.2018 року в сумі 65437,56 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 523042,42 грн., з яких: 61952,82 дол. США, що еквівалентно 495188,89 грн. - заборгованість по кредиту; 3385,84 дол. США, що еквівалентно 27063,02 грн. - заборгованість по відсотках; 98,90 дол. США, що еквівалентно 790,51 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та процентів. Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фольксбанк» судовий збір в розмірі 3441,00 грн. (а.с. 7, 105, 107). 
У п.3 цієї постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №61397836 від 26.02.2020 року вказано про стягнення з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 160318,75 грн.. 
27 лютого 2020 року Приватним виконавцем винесено постанову  ВП №61397836 про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 6543,75 дол. США. Стягувач -  Приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький Ігор Миронович (а.с. 32, 101). 
Також 27.02.2020 року Приватним виконавцем на підставі ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт коштів боржника майна боржника. (а.с. 98-99), а 30.04.2020 постанову про арешт майна боржника (а.с. 95-96). 
Матеріалами справи також підтверджується, що 30.11.2020 року між ТОВ ФК «Транс Фінанс» та ОСОБА_2 укладено договір про прощення боргу за кредитним договором №КF45004 від 08.10.2018 року (а.с. 14-15). 
Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Транс Фінанс» як стягувачем у виконавчому провадженні №61397836 подано заяву про повернення виконавчого документа №465/6434/13-ц від 27.08.2019 року, виданого Франківським районним судом м.Львова без виконання. Така заява зареєстрована приватним виконавцем 24.02.2021 за №194 (а.с. 87). 
На підставі вказаної заяви Приватним виконавцем 01.03.2021 винесено постанову ВП №61397836 про повернення виконавчого документа (виконавчого листа №465/6434/13-ц від 27.08.2019) стягувачу (а.с. 85-86). 
Також, Приватним виконавцем винесено постанову від 01.03.2021 №61397836 про стягнення з боржника витрат пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій у розмірі 487,64 грн. (а.с. 89-90). 
Не погоджуючись з постановою Приватного виконавця ВП №61397836 від 27.02.2020 року про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 6543,75 дол. США, позивач ОСОБА_1 звернувся із вказаним позовом до адміністративного суду. 

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем при прийняття спірної постанови дотримані  критерії, які визначені у ч.2 ст.2 КАС України, що свідчить про безпідставність позовних вимог. 
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутніcть підстав для задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VІІІ). 
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII (тут і надалі у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього      Закону підлягають примусовому виконанню. 
Згідно з п.1 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. 
Частина перша статті 5 Закону №1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». 
Частиною 1 ст.14 Закону №1404-VIII визначено, що учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
Відповідно до ч.ч.1-2 ст.15 Закону №1404-VIII, сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. 
Згідно зі статтею 10 Закону №1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. 
Згідно із ч.5 ст.15 Закону №1404-VIII, у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив. У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження. 
Відповідно до частин 1 та 2 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. 
Відповідно до ч.ч.1-2 ст.42 Закону №1404-VIII, кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. 
Частиною 1 статті 27 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. 
Відповідно до ч.2 ст.27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. 
Згідно з частиною першою статті 31 Закону України від 02.06.2016 №1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII) визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. 
Відповідно до ч.ч.2-4 ст.31 Закону №1403-VIII, винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1)  фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). 
Частина 5 ст.31 Закону №1403-VIII передбачає, що, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). 
Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (ч.6 ст.31 Закон №1403-VIII). 
Відповідно до ч.7 ст.31 Закону №1403-VIII, приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). 
Відповідно до ч.3 ст.45 Закону №1404-VIII, основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. 
Згідно з ч.3 ст.40 Закону №1404-VIII, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. 
На виконання статті 31 Закону №1403-VIII постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок №643). 
Відповідно до п.19 Порядку №643, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. 
Аналізуючи наведені положення, колегія суддів приходить до висновку, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди і що винесення постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця. 
Разом з тим, за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі. 
Колегія суддів зауважує, що право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця. Сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа. 
Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, що наведені у  постановах від 27 квітня 2021 року в справі №580/3444/20, від 21 січня 2021 року в справі №160/5321/20, від 03 березня 2020 року в справі №260/801/19, від 10 вересня 2020 року в справі №120/1417/20-а, від 28 жовтня 2020 року в справі №640/13697/19. 
Отже, ураховуючи положення статті 31 Закону №1403-VIII та пункт 19 Порядку №643, підставою для стягнення основної винагороди у межах виконавчого провадження є здійснення приватним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум та основна винагорода обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум. 
Матеріалами справи підтверджено, що позивач оскаржує постанову Приватного виконавця від 27.02.2020 року ВП №61397836 про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 6543,75 дол. США. 
Ця постанова від 27.02.2020 року була винесена після відкриття виконавчого провадження №61397836, оскільки виконавче провадження було відкрито постановою від 26.02.2020 року. 
Питання про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця у цьому ж виконавчому провадженні (у розмірі 160318,75 грн.) було вирішено саме постановою від 26.02.2020 року про відкриття виконавчого провадження. 
Таким чином, являються помилковими висновки суду першої інстанції про те, що спірна постанова Приватного виконавця від 27.02.2020 року про стягнення із позивача основної винагороди у сумі 6543,75 дол. США була винесена одночасно з відкриттям виконавчого провадження. 
Із змісту спірної постанови від 27.02.2020 року та матеріалів справи видно, що така постанова була винесені у процесі виконавчого провадження №61397836 в період після відкриття цього ВП (26.02.2020р.) і до моменту повернення виконавчого документа (01.03.2021р.). 
Тобто, ця спірна постанова від 27.02.2020 року не пов`язана із моментом відкриття виконавчого провадження, як і не пов`язана із моментом закінчення виконавчого провадження чи обставинами здійснення фактичного виконання (ст.31 Закону №1403-VIII, п.19 Порядку №643). 
З огляду на наведене, доводи позивача (апелянта) про неправомірність оскаржуваної постанови від 27.02.2020 року про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця по виконавчому провадженні №61397836 підтверджені належними та допустимими доказами. 
Натомість відповідач не довів правомірність прийняття оскаржуваної постанови, яка підлягає скасуванню. 
Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, в період судового розгляду справи не надав суду ні відзиву на позовну заяву, ні відзиву на апеляційну скаргу, із обгрунтуванням правомірності спірної постанови від 27.02.2020 року. 
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при розгляді адміністративної справи допустив неповне з`ясування усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржене рішення суду винесено з порушенням норм матеріального права, а тому наявні підстави для його скасування. 
Згідно з положеннями статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.6 ст.139 КАС України). 
Судом встановлено, що позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 1620 грн., а за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 2419,44 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями. 
Зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 
Керуючись ст.ст. 243, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд                                                           
                                                        
                                                          постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року в адміністративній справі №380/3631/21 за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича про визнання неправомірною та скасування постанови - скасувати та прийняти нову постанову. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволити. 
Визнати протиправною і скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича від 27 лютого 2020 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 6543,75 USD у виконавчому провадженні №61397836. 
Стягнути Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати у виді судового збору в сумі 1620 (одну тисячу шістсот двадцять) гривень сплаченого за подання адміністративного позову та судового збору в сумі 2419 (дві тисячі чотириста дев`ятнадцять) гривень 44 коп. сплаченого за подання апеляційної скарги. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Р. Й. Коваль  	
Повний текст постанови суду складено 01.11.2021 року