ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/2743/20                                        Головуючий суддя І інстанції Шинкарчук Я. А.
Провадження № 33/818/33/21                                Суддя доповідач Шабельніков С.К.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       03 листопада 2021 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., при секретарі Вакула Н.С., за участю потерпілого ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову судді Харківського районного суду Харківської області від 03 червня 2020 року стосовно ОСОБА_2 , - 

в с т а н о в и в:

Цією постановою 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, мешканець АДРЕСА_1 ,

- визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.
Також з ОСОБА_2 стягнуто судовий збір у розмірі 420 грн. 40 коп.

Постановою встановлено, що ОСОБА_2 03 травня 2020 року о 22 годині 00 хвилин в смт. Бабаї Харківської області по вул. Соборна, 18а, керуючи автомобілем ВАЗ 2101, номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем ЗАЗ 1102, номерний знак НОМЕР_2 , який рухався попереду. В результаті вищенаведених дій ОСОБА_2 транспортні засоби отримали механічні пошкодження, що привело до матеріальних збитків. Своїми діями водій ОСОБА_2 порушив вимоги п.п. 12.1, 13.1 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст.. 124 КУпАП, тобто порушення учасниками дорожнього руху Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

       Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити.
В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилався на те, що він не порушував швидкісного режиму руху. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги погодні умови, а саме дощ та погану видимість. Зазначає, що всхемі місця ДТП не зафіксовано гальмівного шляху, що, на його думку, є порушенням, яке допустили працівники поліції під час її складання. Також вказує, що з ним у автомобілі знаходився пасажир, якого працівники поліції не зафіксували у якості свідка. Вказує, що у автомобіля ЗАЗ не були увімкнені світлові аварійні сигнали. Вказукє, що його підпис у схемі місця ДТП та у протоколі не свідчить про його згоду із відомостями, які там зафіксовані. Суд першої інстанції не допитав працівників поліції.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції ОСОБА_2 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать відомості зворотного поштового повідомлення, з якого об`єктивно вбачається, що 30.07.2021 року ОСОБА_2 особисто отримав судову повістку.
Будь-яких заяв або клопотань від ОСОБА_2 до канцелярії апеляційного суду не надходило, причин неявки суду не повідомив.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_1 не заперечував щодо розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 без його участі.
Враховуючи наведене, а також вимоги ст.ст. 268 та 294 КУпАП, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі ОСОБА_2 в межах поданої ним апеляційної скарги та за наявними у справі відомостями.

       Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення потерпілого ОСОБА_1 , який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та вважав постанову судді законною та обґрунтованою, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні. 
       Переглядаючи оскаржувану постанову в межах доводів поданої ОСОБА_2 апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її законність та обґрунтованість, виходячи з наступного.
        ОСОБА_2 вказує, що він не перевищував швидкісного режиму, який був встановлений на цьому проміжку шляху, а також посилається на погані погодні умови.
       Проте, відповідно до вимог п. 12.1 Правил Дорожнього руху України, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.
Отже, ОСОБА_2 повинен був обрати безпечну швидкість руху, саме у встановлених межах, та враховувати дорожню обстановку, щоб мати можливість постійно контролювати рух свого транспортного засобу та саме безпечно керувати ним.
Поряд з цим, відповідно до вимог п. 13.1 ПДР України, водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.
       Тобто, навіть не порушуючи швидкісного режиму ОСОБА_2 повинен був обрати таку швидкість руху свого автомобіля, щоб у будь-який час мати можливість безпечно ним керувати та дотримуватись безпечної дистанції з іншими транспортними засобами.
       Відповідно до відомостей схеми місця ДТП (арк. 2), автомобіль під керуванням ОСОБА_2 отримав пошкодження, а саме: передній бампер, лобове скло, фара права, решітка радіатора, капот, праве колесо.
       Відповідно до відомостей цієї ж схеми вбачається, що автомобіль під керуванням ОСОБА_1 отримав пошкодження, а саме: задній бампер, заднє ліве крило, задні фари, заднє ліве скло, кришка багажника, криша.
       В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_1 підтвердив наявність пошкоджень автомобіля, яким він керував, саме таких, як зафіксовано у схемі місця ДТП. Крім того ОСОБА_1 пояснив, що він рухався на автомобілі ЗАЗ, у якого раптово ввімкнувся двигун та він зменшуючи швидкість руху почав з`їжджати на узбіччя автодороги, увімкнувши аварійну світлову сигналізацію, та в цей час з його автомобілем здійснив зіткнення автомобіль під керуванням ОСОБА_2 .
       Відповідно до характеру пошкоджень автомобілів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 керуючи автомобілем не дотримався безпечної швидкості та дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем під керування ОСОБА_1 .
Більш того, відповідно до вимог п. 1.4 ПДР України, кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.
       Отже водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем розраховував на те, що інші учасники дорожнього руху, в тому числі ОСОБА_2 , будуть виконувати Правила дорожнього руху України.
       Крім того, Довгоспинний посилається на те, що погодні умови були такі, що була погана видимість з місця водія, що суд першої інстанції не взяв до уваги.
Проте наявність таких погодних умов безумовно обумовлювало ОСОБА_2 зменшити швидкість свого руху, щоб забезпечити безпечний рух та саме безпечно керувати транспортним засобом.
       Крім того, Довгоспинний зазначає, що в схемі місця ДТП працівники поліції не зафіксували гальмівний шлях автомобіля. Також в протокол про адміністративне правопорушення працівники поліції не внесли відомості про свідка, який перебував у нього в автомобілі.
       Суд апеляційної інстанції ставиться критично до цих апеляційних доводів, оскільки схему місця ДТП та протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 підписав без будь-яких зауважень та заперечень, що свідчить про те, що він ознайомлений з відомостями, які в них зафіксовані.
       Безпосередньо після зіткнення автомобілів ОСОБА_2 надавав свої письмові пояснення працівникам поліції, в яких також не зазначав будь-яких заперечень стосовно неправильності зафіксованих відомостей у схемі місця ДТП, а також не вказував про наявність будь-яких свідків.
Поряд з цим, належить взяти до уваги, що протокол про адміністративне правопорушення та схема місця ДТП складені уповноваженими державою особами і дії посадових осіб, які їх складали, в порядку передбаченому чинним законодавством ОСОБА_2 не оскаржувалися, що об`єктивно спростовує такі апеляційні доводи.
Поряд з цим, ОСОБА_2 вказує, що судом першої інстанції не були допитані працівники поліції, проте звертаючись до суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 не заявляв будь-яких клопотань, в тому числі про допит працівників поліції, що свідчить про необґрунтованість такого доводу.
       Отже, доводи апелянта не спростовують зазначені в судовій постанові відомості, які, в своїй сукупності, свідчать про порушення ОСОБА_2 п. п. 12.1, 13.1 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.
       Відповідно до вимог п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Також, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі держави. 
Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
Наведені висновки, що містяться в рішеннях ЄСПЛ – є частиною національного законодавства, а тому апеляційний суд вважає за необхідне їх застосувати при апеляційному перегляді, вбачаючи на наявність таких самих випадків процесуальних порушень, про які йдеться у вищенаведених рішеннях суду міжнародної юрисдикції.
Доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.
       Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_2 вимог Правил дорожнього руху України та притягнуто за ст.124 КУпАП до відповідальності, а тому посилання на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними. 
Апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову судді Харківського районного суду Харківської області від 03 червня 2020 року, якою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП – залишити без змін.
       Постанова є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя                                                                С.К. Шабельніков