П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
05 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/1442/21	

Категорія: 106020000                                                                                            Головуючий в 1 інстанції: Мельник О. М.
                                                                                                                               Час і місце ухвалення: м. Миколаїв

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –  Лук`янчук О.В.
суддів              –  Бітова А. І. 
                                  –  Ступакової І. Г.                      
             при секретарі –  Поварчук В. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Доманівської селищної ради Миколаївської області на рішення  Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року по справі за позовом позивач ОСОБА_1 до Доманівської селищної ради Миколаївської області про визнання протиправним та скасування розпорядження від 10.02.2021 № 48-к; поновлення на посаді з 11.02.2021 р.; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.,

В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Доманівської селищної ради Миколаївської області, в якому просить:
1) визнати протиправним та скасувати розпорядження Доманівського селищного голови Миколаївської області № 48-к від 10.02.2021 року про звільнення ОСОБА_1 ; 
2) поновити ОСОБА_1 , на посаді головного спеціаліста відділу земельних відносин виконавчого органу селищної ради Миколаївської області, з 11.02.2021 року; 
3) стягнути з Доманівської селищної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.02.2021 року по день постановлення рішення судом; 
4) стягнути з Доманівської селищної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду спричинену незаконним звільненням у сумі 100000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач працював на посаді головного спеціаліста відділу земельних відносин виконавчого органу Доманівської селищної ради. 09.12.2020 року позивача попереджено про наступне вивільнення з посади головного спеціаліста відділу земельних відносин у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме ліквідацією відділу земельних відносин шляхом ознайомлення з розпорядженням Доманівського селищного голови за № 165-рк від 09.12.2020 року “Про попередження посадових осіб Доманівської селищної ради про наступне вивільнення в порядку ст.49-2 Кодексу законів про працю України”. В подальшому, на підставі розпорядження Доманівського селищного голови № 48-к від 10.02.2021 року, позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу земельних відносин виконавчого органу Доманівської селищної ради з 11.02.2021 року згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці). Своє звільнення позивач, вважає незаконним оскільки у відповідача фактично не відбулося змін в організації виробництва і праці, які б привели, зокрема, до ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, чи скорочення чисельності або штату працівників. У відповідача фактично не було ліквідації відділу земельних відносин, що призвело до скорочення штатної чисельності працівників, а мала місце реорганізація (перетворення відділу у сектор), яка навпаки призвела до збільшення штатної чисельності працівників. За такого відповідач мав запропонувати позивачці наявні посади в апараті Доманівської селищної ради та її виконавчих органах чого не здійснив. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року позов ОСОБА_1 до Доманівської селищної ради Миколаївської області  – задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано розпорядження Доманівської селищної ради Миколаївської області 10.02.2021 року № 48-к “Про звільнення ОСОБА_1 ”.
Поновлено ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу земельних відносин виконавчого органу Доманівської селищної ради з 11.02.2021 року.
Стягнуто з Доманівської селищної ради на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 11.02.2021 року по 02.07.2021 року у сумі 28551,83 грн. грн. 
Стягнуто з Доманівської селищної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за один місяць у розмірі 7752,49 грн. 
В решті позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильно встановлені обставини справи та порушення норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нове рішення, яким стягнути на користь позивача моральну шкоду спричинену незаконним звільненням  у розмірі 100  000, 00 грн..
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що моральні страждання спричинені відповідачем через порушення його прав та незаконного звільнення. При цьому вказує, що його зусилля необхідні для відновлення нормальних життєвих зв`язків і організації свого життя оцінені апелянтом в 100000,00 грн. При цьому вказує, що наявність моральної шкоди підтверджується довідкою з медичної установи від 23.02.2021 року (прийом у невропатолога).
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Доманівська селищна рада подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильно встановлені обставини справи та порушення норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позов задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що з прийняттям рішення Доманівської селищної ради від 07.12.2020р. №12, яким затверджено структуру та  чисельність апарату та виконавчих органів селищної ради на 2021 рік, фактично відбулося скорочення штатних одиниць відділу земельних відносин Доманівської селищної ради, утвореного рішенням селищної ради від 22.12.2017р. №11. Також вказав, що відповідач не повинен був пропонувати позивачу вакантні посади, оскільки відділ некономіки, розвитку сільських територій та земельних відносин Доманівської селищної ради є самостійною юридичною особою та органом місцевого самоврядування, а отже самостійним роботодавцем для найманих працівників. При цьому, позивач був обізнаний про вакантні посади у вказаному відділі та інформацією щодо проведення конкурсу на їх зайняття.
Також апелянтом зазначено, що задовольняючи позовні вимоги позивача  в частині поновлення її на посаді у відділі земельних відносин виконавчого органу Доманівської селищної ради Миколаївської області, суд безпосередньо вплинув на права і обов`язки відділу економіки, розвитку сільських територій та земельних відносин Доманівської селищної ради, який є самостійною юридичною особою, однак до участі у розгляді справи в якості третьої особи залучений не був.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста їх участь в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.
Згідно ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 13.07.2020 року працював на посаді головного спеціаліста сектору земельних відносин та містобудування Доманівської селищної ради по переведенню.
09.12.2020 року позивача ознайомлено з розпорядженням Доманівського селищного голови за № 165-рк від 09.12.2020 року “Про попередження посадових осіб Доманівської селищної ради про наступне вивільнення в порядку ст.49-2 Кодексу законів про працю України”, що підтверджується підписом позивача у листі особистого ознайомлення та не заперечується ним виходячи з тексту позовної заяви.
Згідно з текстом вказаного розпорядження (пункт 4) позивача попереджено починаючи з 09.12.2020 про наступне вивільнення за два місяці у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме ліквідацією відділу земельних відносин шляхом ознайомлення з розпорядженням (копія наявна у матеріалах справи).
Із констатуючої частини оспорюваного розпорядження вбачається, що відповідачем винесено вказане розпорядження на виконання рішення Доманівської селищної ради від 07.12.2020 року за № 12 “Про затвердження структури і чисельності апарату та виконавчих органів Доманівської селищної ради”, з метою оптимізацїї та вдосконалення роботи виконавчих органів ради, структурування функціональних напрямків діяльності, забезпечення ефективності роботи.
10.02.2021 року Доманівським селищним головою видано розпорядження № 48-к “Про звільнення ОСОБА_1 ” згідно з яким позивача звільнено з посади з 11.02.2021 згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КзПП у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. 
Вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що Доманівська селищна рада приймаючи рішення від 07.12.2020р. №12 «Про затвердження структури і чисельності апарату та виконавчих органів Доманівської селищної ради», фактично здійснила реорганізацію виконавчих органів ради (шляхом зміни структури та збільшення кількості штатних одиниць), в одному з яких працював позивач. За таких умов в аспекті ч.3 ст. 49-2 КЗпП України селищна рада зобов`язана була запропонувати позивачу іншу посаду у новоствореному секторі, чого зроблено не було. При цьому, судом першої інстанції встановлено наявність у складі виконавчих органів Доманівської селищної ради вакантних посад, які за своєю кваліфікацію міг би зайняти позивач. 
При цьому відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не наведено обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди, не надано належних та допустимих доказів на її підтвердження.
Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України.
Позивач є посадовою особою органу місцевого самоврядування, що не заперечується сторонами.
Правовідносини з приводу проходження служби в органах місцевого самоврядування врегульовані Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР, Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 7 червня 2001 року №2493-III.
Відповідно до ст.7 Закону №2493-III правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів», цим та іншими законами України.
Посадові особи місцевого самоврядування діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України.
На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.
Підстави припинення служби в органах місцевого самоврядування визначені статтею 20 Закону №2493-III. Так, згідно з вказаною статтею крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у разі: порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону; виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону); досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону).
Відтак, оскільки питання звільнення посадових осіб місцевого самоврядування у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці не врегульоване спеціальним законодавством з питань місцевого самоврядування, дані правовідносини регулюються нормами КЗпП України.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до ч.1-3 ст.49-2 цього ж Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Виходячи із системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої статті 40, частини другої статті 49-2 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто, законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.
Крім того, згідно ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.
Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року в справі №826/19187/16, від 31 березня 2020 року в справі №826/6148/16.
Такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ні при ознайомленні позивача з розпорядженням №165-рк від 09.12.2020р. «Про попередження посадових осіб Доманівської селищної ради про наступне вивільнення в порядку ст.49-2 Кодексу законів про працю України», а ні протягом наступних двох місяців до прийняття спірного розпорядження №48-к від 10.02.2021р. «Про звільнення ОСОБА_1 », Доманівською селищною радою не було запропоновано позивачу жодної вакантної посади, яку б останній міг зайняти за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку позивач може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Доводи апелянта з приводу відсутності вакантних посад, які б могли бути запропоновані ОСОБА_1 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як правильно встановлено судом першої інстанції, із аналізу копій рішень Доманівської селищної ради від 20.02.2020р. №49 та від 07.12.2020р. № 12, якими затверджені структури апарату управління та виконавчих органів селищної ради, з 07.12.2020р. штатна чисельність працівників збільшилася з 38 до 88,75 штатних одиниць, тобто на 50,75 штатних одиниць.
Як слідує зі змісту розпорядження Доманівської селищної ради №165-рк від 09.12.2020р. «Про попередження посадових осіб Доманівської селищної ради про наступне вивільнення в порядку ст.49-2 Кодексу законів про працю України» позивача попереджено про наступне вивільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме ліквідацією відділу земельних відносин.
Як стверджує рада, з прийняттям Доманівською селищною радою рішення від 07.12.2020р. № 12 «Про затвердження структури і чисельності апарату та виконавчих органів Доманівської селищної ради», яким затверджено структуру, чисельність апарату та виконавчих органів селищної ради на 2021 рік, відділ земельних відносин Доманівської селищної ради, який було утворено рішенням сесії від 30.01.2018р. №12 «Про затвердження Положення про відділ земельних відносин виконавчого органу Доманівської селищної ради» (без статусу юридичної особи публічного права), автоматично ліквідовувався, як виконавчий орган ради. 
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, що фактично по відношенню до структурного підрозділу, в якому працював позивач, відбулася реорганізація. Так, відділ земельних відносин виконавчого органу Доманівської селищної ради у кількості 4 штатних одиниць реорганізовано у сектор земельних відносин (у кількості 4 штатних одиниць) у складі відділу економіки, розвитку сільських територій та земельних відносин Доманівської селищної ради.
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.2 ст.81 Цивільного кодексу України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. 
Верховний Суд України у постановах від 04.03.2014р. у справі №21-8а14, від 27.05.2014р. у справі №21-108а14, від 28.10.2014р. у справі №21-484а14 сформував наступні правові висновки з цього приводу та зазначив, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.
Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 15.04.2020р. №480-р, яким затверджено Перспективний план формування територій громад Миколаївської області, до складу Доманівської селищної ради увійшли наступні громади: Доманівська, Володимирівська, Зеленоярська, Маринівська, Фрунзенська, Царедарівська, Щасливська. 
Таким чином, відбулося збільшення території, що входить до юрисдикції відповідача, кількості населення тощо, а відтак і збільшився обсяг завдань. При цьому, повноваження селищних рад, встановлені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» в цілому, в тому й числі щодо регулювання земельних відносин, залишились на тому самому рівні.
Пунктом 5 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до компетенції відповідача – Доманівської селищної ради, віднесено затвердження структури та чисельності виконавчих органів ради не залежно від того, чи є вони окремими юридичними особами або створені без права юридичної особи. В будь-якому випадку власником (засновником) цих органів є селищна рада. 
Рішенням Доманівської селищної ради від 07.12.2020р. №12 утворено, серед іншого, відділ економіки, розвитку сільських територій та земельних відносин, який складається із 17 штатних одиниць та до складу якого включено сектор земельних відносин у кількості 6 штатних одиниць.
05.01.2021р. відділ економіки, розвитку сільських територій та земельних відносин Доманівської селищної ради зареєстровано як юридичну особу орану місцевого самоврядування.
З вказаного слідує, що у Доманівській селищній раді фактично не відбулося ліквідації відділу земельних відносин, а мала місце його реорганізація шляхом виділення відділу земельних відносин із структури Доманівської селищної ради  Миколаївської області  та створення на його базі сектору земельних відносин у складі  відділу економіки, розвитку сільських територій та земельних відносин із наданням вказаному органу статусу юридичної особи , яка є підзвітною та підконтрольною Доманівській селищній раді, як засновнику.
На користь такого висновку колегії суддів свідчить і те, що на підставі розпорядження Доманівського селищного голови від 29.01.2021р. №27-к «Про переведення ОСОБА_3 на іншу посаду» особу переведено з посади землевпорядника сільської ради з 01.02.2021р. на посаду головного спеціаліста сектору земельних відносин відділу економіки, розвитку сільських територій та земельних відносин Доманівської селищної ради.
А відтак, посилання апелянта на те, що Доманівська селищна рада не зобов`язана була пропонувати позивачу  наявні у відділі економіки, розвитку сільських територій та земельних відносин Доманівської селищної ради вакантні посади, оскільки вказаний відділ є самостійною юридичною особою та органом місцевого самоврядування і, як наслідок, самостійним роботодавцем для найманих працівників, колегія суддів вважає безпідставними. 
Статтею 24 Конституції України визначається, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Апелянтом не наведено обґрунтувань щодо його протилежного підходу до вирішення працевлаштування різних осіб при однакових обставинах. Фактично Доманівська селищна рада застосовує  різні правові процедури  до одних і тих правовідносин.
Суд вважає за необхідне наголосити, що на державні органи покладений обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності ( рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Беєлер проти Італії»).
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).
Колегія суддів враховує, також, п.70 рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.
Правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади, або внаслідок усталеної практики в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно до неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше.
Так, Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 07.07.2004р. № 14-рп/2004).
З огляду на це Конституційний Суд України зазначає, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів.
Порушення принципу рівності громадян є також ще однією підставою для скасування наказу про звільнення та відновлення порушених прав позивача.
Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 був обізнаний про вакантні посади у відділі економіки, розвитку сільських територій та земельних відносин Доманівської селищної ради та інформацією щодо проведення конкурсу на їх зайняття, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки  «пропозиція іншої роботи» в розумінні ст.49-2 КЗпП України передбачає наявність можливості безумовного працевлаштування позивача в установі відповідача, тобто такого працевлаштування, успішність якого залежить виключно від волевиявлення (згоди) позивача, а не від проходження конкурсу на зайняття вакантної посади та визначення його  переможцем у такому конкурсі.
В апеляційній скарзі апелянт просить врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20.05.2021р. по справі №380/932/20, згідно якої переведення службовця на рівнозначну посаду без проведення обов`язкового конкурсу  є правом роботодавця, при цьому, законодавством не покладено на роботодавця безальтернативного обов`язку щодо такого переведення.
Колегія суддів обізнана з правовими висновками постанови Верховного Суду від 20.05.2021р. по справі №380/932/20, втім вважає, що до даних правовідносин вони не підлягають застосуванню, оскільки такі правові висновки зроблені Верховним Судом при інших фактичних обставинах, тобто справи не є тотожними.
Відповідно до п. 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021р. у справі №522/1528/15-ц висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формуються виходячи із конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права. При цьому під судовим рішенням в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, у яких є аналогічними предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Висновки Верховного Суду у справі №380/932/20, які просить врахувати Доманівська селищна рада, стосуються питання поновлення на роботі працівника районної державної адміністрації, який являється державним службовцем і їх правовідносини врегульовано Законом України «Про державну службу». 
Водночас у справі, яка переглядається колегією суддів в апеляційному порядку, позивача звільнено з посади відділу земельних відносин Доманівської селищної ради, який є органом місцевого самоврядування, порядок проходження служби в якому врегульовано Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування». 
Таким чином, суб`єктний склад учасників відносин, об`єкт та предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм у цій справі та справі №380/932/20 є різними.
Що ж до посилань апелянта на те, що задовольняючи позовні вимоги позивача  в частині поновлення її на посаді у відділі земельних відносин виконавчого органу Доманівської селищної ради Миколаївської області, суд безпосередньо вплинув на права і обов`язки відділу економіки, розвитку сільських територій та земельних відносин Доманівської селищної ради без залучення вказаного відділу до участі у розгляді справи в якості третьої особи, то колегія суддів також вважає їх необґрунтованими.
Відповідно до ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено. Працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 28.02.2019р. у справі № 817/860/16, від 03.10.2019р. у справі № 826/10460/16 та від 29.01.2020р. у справі №825/1017/17.
Таким чином, скасування наказу про звільнення позивача, передбачає поновлення її на посаді, з якої остання незаконно звільнена, а саме на посаді спеціаліста відділу земельних відносин виконавчого органу Доманівської селищної ради.
Оскільки позивача поновлено на посаді, яку він займав до звільнення, тому, на думку колегії суддів, відсутні підстави вважати, що оскаржуване рішення вплинуло на права і обов`язки відділу економіки, розвитку сільських територій та земельних відносин Доманівської селищної ради, та, у зв`язку з цим, про  необхідність залучення вказаного відділу до участі у розгляді справи в якості третьої особи.
На підставі викладеного у сукупності колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність розпорядження Доманівської селищної ради Миколаївської області 10.02.2021р. №48-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та його скасування з поновленням позивача на раніше займаній посаді та виплатою на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Доводи апеляційної скарги Доманівської селищної ради Миколаївської області висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає. 
Щодо доводів апелянта (позивача) про неправомірність відмови судом першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди, з зазначенням, що наявність моральної шкоди підтверджується довідкою з медичної установи від 23.02.2021 року (прийом у невропатолога), то колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі  статтею 56 Конституції України  кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За загальним правилом, яке встановлено у  статті 23 ЦК України  передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно з частиною 2  статті 23 ЦК України  моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3  статті 23 Цивільного кодексу України).
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки завдана моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.
Під час розгляду цієї справи позивач не надав жодних доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди відповідачем, не довів обґрунтованості заявленого ним розміру відшкодування, причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та діями відповідача, а також інші обставини, що мають значення для вирішення цієї вимоги. Подана позивачем довідка з Доманівської центральної районної лікарні від 23.02.2021 року про його перебування на прийомі у лікаря-невропатолога не підтверджує вищевказані обставини, відтак відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.
Близький за змістом правовий висновок викладено в постанові Верховного суду від 26 жовтня 2020 року у справі № 9901/72/19.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції, а отже апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст, 308, 313,315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И ЛА :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Доманівської селищної ради Миколаївської області залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. 
                                                      Повний текст постанови складено та підписано 06 жовтня 2021 року 

Головуючий суддя:                                                                                  О.В. Лук`янчук 

Суддя:                                                                                                       А.І.Бітов  

Суддя:                                                                                                       І. Г. Ступакова