ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 380/2799/21 пров. № А/857/12028/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                             Хобор Р.Б.,
суддів                                                                                Сеника Р.П., Улицького В.З.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року, ухвалене суддею Потабенко В.А. у м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 380/2799/21 за адміністративним позовом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
                                                        В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління державної казначейської служби України у Львівській щодо повернення постанови про стягнення виконавчого збору від 14.02.2020 року в межах виконавчого провадження № 61240998 із Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на суму 18892,00 грн.;
- зобов`язати Головне управління державної казначейської служби України у Львівській області прийняти до виконання постанову про стягнення виконавчого збору від 14.02.2020 в межах виконавчого провадження № 61240998 із Головного управління ДФС у Львівській області на суму 18892,00 грн.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Приймаючи це рішення, суд першої інстанції, на підставі аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження», дійшов висновку про те, що позивач пропустив строк пред`явлення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору до виконання.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, неповно з`ясував обставини справи та зробив помилковий висновок про відмову в задоволенні позову.
Позивач у апеляційній скарзі звернув увагу апеляційного суду на те, що суд першої інстанції не вірно оцінив норми Закону України «Про виконавче провадження», які стосуються строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, в цьому випадку постанови про стягнення виконавчого збору. На думку позивача, відповідач помилково повернув постанову про стягнення виконавчого збору без виконання, вважаючи, що позивач пред`явив її після спливу трьохмісячного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки, відповідно до пункту 13 розділу IX Інструкції з організації примусового виконання рішень, пред`явлення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору можливе і одночасно із виконанням такого рішення. 
Отже, на думку позивача, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що 06.11.2019 року Львівський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист № 1.380.2019.005027 про зобов`язання Державної фіскальної служби України та Головного управління ДФС у Львівській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із інвалідністю, що настала в період проходження служби в податковій міліції, відповідно до ст. 23 Закону України «Про міліцію» в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.
14.02.2020 року, у межах виконавчого провадження № 61240998, відповідач прийняв постанову про стягнення виконавчого збору.
11.01.2021 року Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) в особі відділу примусового виконання Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) звернулося до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області з листом № В-3/391 про виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 14.02.2020 року в сумі 18892,00 грн. 
Головне управлінням Державної казначейської служби у Львівській області листом № 04-06/411 від 15.01.2021 року повернуто постанову про стягнення виконавчого збору від 14.02.2020 року без виконання.
Такі дії обґрунтовує тим, що позивач пропустив строк пред`явлення постанови про стягнення виконавчого збору до виконання.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно – правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі – Закон № 1404-VIII)  виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору.
Частиною 1 статті 4 Закону № 1404-VIII передбачено, що у виконавчому документі зазначаються:
1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;
2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;
3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;
4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);
реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);
5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;
6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);
7) строк пред`явлення рішення до виконання.
Відповідно до частини 1-3 статті 11 Закону № 1404-VIII строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію.
Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом – встановлюються виконавцем.
Будь-яка дія або сукупність дій, під час виконавчого провадження, повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.
Згідно із частиною 1 та 2 статті 12 Закону № 1404-VIII, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
Апеляційний суд встановив, що у постанові про стягнення виконавчого збору від 14.02.2020 року, яка є виконавчим документом зазначено, що постанова набирає чинності з моменту її винесення, строк пред`явлення постанови до виконання три місяці.
На підставі аналізу наведених норм Закону № 1404-VIII та постанови, апеляційний суд дійшов висновку про те, що строк пред`явлення постанови про накладення штрафу до виконання, тривалістю у три місяці, відліковується з моменту набрання нею чинності, яким є день винесення цієї постанови.
У цій справі строк пред`явлення до виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 14.02.2020 року відліковується з 15.02.2020 року, тобто з наступного дня після її винесення. Строк пред`явлення до виконання постанови про накладення штрафу від 14.02.2020 року закінчується 14.05.2020 року.
Апеляційний суд встановив те, що постанову про стягнення виконавчого збору позивач скерував до виконання 11.01.2021 року.
З наведеного слідує, що позивач пред`явив виконавчий документ до виконання (постанову про стягнення виконавчого збору) після спливу трьохмісячного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Водночас, позивач на підтримку своєї позиції посилається на положення частини 13 розділу 9 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 (далі – Інструкція), згідно з якими при виконанні рішення немайнового характеру у разі, якщо боржник самостійно не сплачує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на нього штрафи, у передбачених Законом випадках виконавець примусово стягує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на боржника штрафи одночасно із виконанням такого рішення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 (крім випадку, передбаченого  частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11 частини першої статті 39 Закону, якщо штрафи, накладені на боржника, не стягнуто, постанова про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.
Апеляційний суд вважає, що застосування положень Інструкції не можна визнати обґрунтованим, оскільки Інструкція є підзаконним нормативно-правовим актом і має нижчу юридичну силу ніж Закон № 1404-VIII, і, окрім того, Закон № 1404-VIII, у статті 40 «Наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа», не передбачає виконання постанови про стягнення виконавчого збору, у зв`язку із невиконанням судового рішення, після закінчення виконавчого провадження.
Підсумовуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки відповідач правомірно повернув позивачу виконавчий документ щодо якого закінчилися строку пред`явлення його до виконання. 
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та  такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
                                                     П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) залишити без задоволення,  а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року в справі № 380/2799/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	В. З. Улицький  	
Постанова складена  26.10.2021 року