ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 629/1261/15-а                                         Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Аблов Є.В.,                                                                                   
                                                                                                                              Суддя-доповідач Кобаль М.І.  
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                         Кобаля М.І.,
суддів                                                Костюк Л.О., Степанюка А.Г.
при секретарі                                         Хмарській К.І.
за участю:
представника відповідача:             Бєльського-Панасюк О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, Кабінету Міністрів України, Лозівського міського голови Степанова Сергія Федоровича, Лозівського міського голови Зеленського Сергія Володимировича, треті особи: Комунальне підприємство «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області, Комунальне підприємство «Лозоваводоканал» Лозівської міської ради Харківської області про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, Кабінету Міністрів України, Лозівського міського голови Степанова Сергія Федоровича, Лозівського міського голови Зеленського Сергія Володимировича (далі по тексту - відповідачі) в якому просив: 
- визнати протиправними дії і бездіяльність Лозівського міського голови Степанова С.Ф. такими, що порушують статті 22, 92 Конституції України, статті 2, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», статті 18, 19, 22 Закону України «Про звернення громадян», статтю 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статтю 28 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», статті 7, 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закон України «Про захист прав споживачів», статті 71, 171 Кодексу адміністративного судочинства України; 
- зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а саме: забезпечити створення необхідних умов для реалізації конституційних прав громадян на письмове звернення, особистий прийом та обов`язкове одержання обґрунтованої відповіді на них, а також неухильне виконання вимог Закону України «Про звернення громадян» щодо об`єктивної, всебічної і вчасної перевірки заяв і скарг, домагатися реального здійснення рішень; 
- зобов`язати Лозівського міського голову Степанова С.Ф. прийняти відповідне рішення щодо визначення джерел фінансування забезпечення робіт, пов`язаних з повіркою/заміною засобів обліку води (демонтажу, повірки, ремонту, транспортування, монтажу, опломбування) для суб`єктів господарювання, що надають послуги за тарифами, до складу яких не включені витрати на повірку засобів обліку води; 
- поновити до попередніх розмірів - 139,07 грн. (64,39 грн. - водопостачання, 74,68 грн. - водовідведення) передбачену пунктом 5 статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» 50% знижку плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами), згідно із частинами 2, 3, статті 2 цього Закону відповідно до статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України через визнання: постанови Кабінету Міністрів України №409 від 06.08.2014 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» із роз`ясненнями Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 28.10.2014 №7/10-12779 щодо застосування вказаної постанови і рішенням Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області №470 від 10.08.2010 року недійсними у частині нерівноцінної заміни, а саме: зниження норм споживання послугами з водопостачання та водовідведення - 7,0 куб.м на одну особу на місяць, необґрунтованого встановлення соціальних нормативів користування послугами, на які надаються пільги, - 4,0 куб.м на одну особу на місяць, що незаконно скасовує 65,97 грн. нарахувань пільг за діючими на 25.05.2015 тарифами; 
- відновити втрачену можливість розраховуватися за показанням лічильників води через порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2021 року значений адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Лозівського міського голови Степанова Сергія Федоровича - суб`єкта владних повноважень щодо неналежного розгляду скарг ОСОБА_1 від 09.12.2014 року та від 19.01.2015 року.
Зобов`язано Лозівського міського голову - Зеленського Сергія Володимировича забезпечити розгляд скарг ОСОБА_1 від 09.12.2014 року, від 19.01.2015 року.
Зобов`язано Лозівського міського голову - Зеленського Сергія Володимировича вирішити питання щодо особистого прийому ОСОБА_1 згідно затвердженого графіку.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмови, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 та має пільги на оплату комунальних послуг, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, що підтверджується копією посвідчення від 11 серпня 2012 року.
09.12.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Лозівського міського голови зі скаргою щодо повірки лічильників води та припинення водопостачання 17-19 жовтня 2014 року, а також із заявою від 19.01.2015 року щодо порушення порядку розгляду звернень громадян, що підтверджується копіями зазначених звернень.
Згідно листа виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 06.01.2015 року за № Б-469/1 дана відповідь на звернення ОСОБА_1  від 09.12.2014 року, де вказано, що припинення постачання холодної води 18 жовтня 2014 року з 02.00 год. до 05.00 год., 19 жовтня 2014 року з 00.00 год. до 05.00 год., 09 грудня 2014 року з 11.20 год. до 17.00 год. були викликані обмеженням постачання холодної води КП «Харківводоканал».
Крім того, із скарги ОСОБА_1 від 19.01.2015 року вбачається, що останній звертався до Лозівського міського голови з приводу особистого прийому.
Листом першого заступника міського голови від 04.02.2015 року ОСОБА_1 було повідомлено інформацію щодо графіку особистого прийому громадян, затвердженого рішенням виконкому міської ради від 26.02.2014 року № 82 «Про підсумки роботи з зверненнями громадян», та запропоновано особисто звернутися до начальника загального відділу виконкому міської ради для запису, але він на прийом не записувався.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Вважаючи протиправними дії відповідача, позивач звернувся із відповідним позовом до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що    для належного захисту прав позивача доцільним буде визнати протиправною бездіяльність Лозівського міського голови - Степанова С.Ф. щодо неналежного розгляду скарг ОСОБА_1 від 09.12.2014 та 19.01.2015 та зобов`язання вчинити певні дії.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 має пільги на оплату комунальних послуг, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 . 
06.08.2014 Кабінетом Міністрів України з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері житлово-комунального обслуговування, приведення існуючих норм споживання житлово-комунальних послуг до їх фактичного обсягу споживання, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг і субсидій, відповідно до статей 5 і 9 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» прийнято постанову № 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування».
Згідно листа з роз`ясненнями застосування норм постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 року № 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (Мінрегіон України) № 7/10-12779 від 28.10.2014 року - постановою встановлені єдині для всієї України соціальні нормативи користування послугами, на які надаються пільги та субсидії:
- з централізованого постачання холодної води - 4,0 куб. метрів на одну особу на місяць за відсутності централізованого постачання гарячої води;
- з централізованого водовідведення - 4,0 куб. метрів на одну особу на місяць.
Зазначені нормативи встановлено за середніми нормами фактичного споживання послуг. Виключення здійснено лише для найбільш вразливих пільгових категорій населення - інвалідів війни та членів їх сімей. За таких умов, у разі підтвердження, обсягу споживання води 5,0 куб. метрів на особу (за квартирними засобами обліку), відшкодування пільг здійснюється в межах соціальних нормативів (4,0 куб. м.), решта оплачується на загальних підставах.
На думку апелянта прийняття даної постанови суперечить положенням Конституції України та чинному законодавству та порушує його права
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією.
Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до    Конституції    та законів України.
Згідно ч. 1 статті 117 Конституції України    встановлено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Згідно з частиною 1 статті 49    Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.
Відповідно до частини другої статті 50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»  проекти актів Кабінету Міністрів України готуються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.
Згідно частини першої статті 51 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України приймаються на засіданнях Кабінету Міністрів України шляхом голосування більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону. Якщо проект рішення отримав підтримку рівно половини посадового складу Кабінету Міністрів України і за цей проект проголосував Прем`єр-міністр України, рішення вважається прийнятим.
Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій.
У статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»  терміни вжито у таких значеннях: державні соціальні стандарти - встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій; соціальні норми і нормативи - показники необхідного споживання продуктів харчування, непродовольчих товарів і послуг та забезпечення освітніми, медичними, житлово-комунальними, соціально-культурними послугами.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»  державні соціальні стандарти і нормативи встановлюються з метою: визначення механізму реалізації соціальних прав та державних соціальних гарантій громадян, визначених Конституцією України; визначення пріоритетів державної соціальної політики щодо забезпечення потреб людини в матеріальних благах і послугах та фінансових ресурсів для їх реалізації; визначення та обґрунтування розмірів видатків Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів, соціальних фондів на соціальний захист і забезпечення населення та утримання соціальної сфери.
Згідно статті 5 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено Конституцією України та законами України.
Правовими положеннями ч.1 статті 9 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»  визначено, що державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування встановлюються з метою визначення державних соціальних гарантій щодо надання житлово-комунальних послуг та розмірів витрат на найм житла, управління житлом і оплату комунальних послуг, які забезпечують реалізацію конституційного права громадянина на житло.
Відповідно до частини 2  статті 9 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» до державних соціальних нормативів належать, зокрема, соціальна норма житла та соціальні нормативи користування комунальними послугами, з оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії громадянам.
Так, проект оскаржуваної постанови розроблено Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, погоджено без зауважень Міністерством соціальної політики, Держпідприємництвом, Міністерством економічного розвитку та торгівлі України, із зауваженнями, які в подальшому враховані, погоджений Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.
Згідно з пунктами 1, 2 висновку Міністерства юстиції України від 26.08.2015 за результатами правової експертизи проект оскаржуваної постанови відповідає Конституції України та актам законодавства, що мають вищу силу.
Окрім того, Кабінет Міністрів України прийняв постанову у відповідності до вимог статті 51 Закону України «Про Кабінет Міністрів України».
Отже, Кабінет Міністрів України, видаючи постанову від 06.08.2014 року №409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування», діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені у Законах України «Про Кабінет Міністрів України» та «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», з використанням повноваження на видання такого нормативно-правового акту з метою, з якою це повноваження надано, та обґрунтовано.
Разом з тим, скаржником не надано жодного належного та допустимого доказу невідповідності оскаржуваної постанови правовим актам вищої юридичної сили, перевищення Кабінетом Міністрів України повноважень при її прийнятті, що в сукупності свідчить про необґрунтованість позовних вимог.
Крім того, у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» та в роз`ясненні президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 №02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» зазначено, що підставами для визнання будь-якого акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів суб`єктів правовідносин, на регулювання яких видано спірний акт.
Рішенням Конституційного Суду України від 25.01.2012 №3-рп/2012 визначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. 
Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати      Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.
Якщо ж акт в цілому узгоджується з вимогами чинного законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є вірним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акта не можуть бути підставою для визнання його недійсним.
У свою чергу, проект оскаржуваної постанови розроблений Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та погоджено без зауважень відповідними заінтересованими органами.
У рішенні від 02.03.1999 №2-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення, відповідно до пункту 3 статті 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить і Пенсійний фонд України. Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України бюджет Пенсійного фонду України затверджує Уряд України. Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України - органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України.
Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано у практиці Європейського суду з прав людини.
У рішенні від 07.07.1989 у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини».
У рішенні від 17.10.1986 у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» Суд зазначив, що з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, «належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини».
Також, у рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті  129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 КАС України в системному зв`язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України (пункт 3 Рішення Конституційного Суду України від 02.112004 №15-рп/2004).
Крім того, суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (Заява №29979/04), в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.
Аналіз наведених правових положень дає підстави для висновку, що оскаржувана постанова прийнята Кабміном Міністрів України з дотриманням критеріїв визначених      КАС України та з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері житлово-комунального обслуговування, приведення існуючих норм споживання житлово-комунальних послуг до їх фактичного обсягу споживання, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг і субсидій, відповідно до статей      5      і      9 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції правомірно відмовлено позивачу в цій частині позовних вимог.
Щодо позовних вимоги ОСОБА_1 про поновлення, передбачених пунктом 5 ст. 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - 50 % знижку плати за користування комунальними послугами, згідно з частинами 2-3 вказаного Закону, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Так, пунктом 5 ст. 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачена 50% знижка плати з користування комунальними послугами (газом, електроенергією і іншими послугами). 
Водночас, Постановою КМУ № 409 від 06.08.2014 рок затверджені наступні соціальні нормативи, на які надаються пільги:
- централізованого постачання холодної води куб. метри на одну особу на місяць за відсутності централізованого постачання гарячої води;
- централізованого водовідведення - 4 куб. метри на одну особу на місяць;
- оплати користування житлом/утримання житла -  21 кв. метр загальної площі на одну особу та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю;
- централізованого та індивідуального опалення (теплопостачання) незалежно від джерела та виду енергії - 21 кв. метр опалювальної площі на одну особу та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю;
- користування послугами з вивезення твердих побутових відходів - 0,4167 куб. метра на одну особу на місяць.
Згідно листа з роз`ясненнями застосування норм постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 року № 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (Мінрегіон України) № 7/10-12779 від 28.10.2014 року - постановою встановлені єдині для всієї України соціальні нормативи користування послугами, на які надаються пільги та субсидії:
з централізованого постачання холодної води - 4,0 куб. метрів на одну особу на місяць за відсутності централізованого постачання гарячої води;
з централізованого водовідведення - 4,0 куб. метрів на одну особу на місяць.
Зазначені нормативи встановлено за середніми нормами фактичного споживання послуг.
Як вже зазначалося вище судом, виключення здійснено лише для найбільш вразливих пільгових категорій населення - інвалідів війни та членів їх сімей. 
Тобто, у разі підтвердження, обсягу споживання води 5,0 куб. метрів на особу (за квартирними засобами обліку), відшкодування пільг здійснюється в межах соціальних нормативів (4,0 куб. м.), решта оплачується на загальних підставах.
Як вбачається із довідки КП «ЖУК» № 1560 від 25.05.2015 року, у період до 01.10.2014 року 50% знижка нараховувалась в межах нормативів питного водопостачання, водовідведення та вивезення рідких побутових відходів по місту Лозова, встановлених рішення виконавчого комітету № 470 від 10.08.2010 року.
Починаючи з 01.10.2014 року абонентам, які користуються 50% знижкою, нараховуються пільги на житлово-комунальні послуги в розмірі 50% від встановлених соціальних нормативів, встановлених постановою КМУ № 409 від 06.08.2014 року «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування».
Частиною 4 статті 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що місцеві ради, підприємства, установи та організації мають право за рахунок власних коштів і благодійних надходжень встановлювати додаткові гарантії щодо соціального захисту ветеранів війни. 
Тобто, закон надає суб`єктивне право вказаним суб`єктам встановлювати додаткові гарантії щодо соціального захисту ветеранів війни, але не зобов`язує їх встановлювати такі гарантії.
Натомість, суд апеляційної інстанції зазначає, що вимога ОСОБА_1 щодо визначення джерела фінансування забезпечення робіт, пов`язаних з повіркою засобів обліку води, не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відносини у сфері метрологічної діяльності регулює Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» (далі по тексту - Закон). 
Відповідно до норм вказаного Закону, засоби вимірювальної техніки, на які поширюється державний метрологічний нагляд, дозволяється застосовувати лише за умови, якщо вони пройшли повірку або державну метрологічну атестацію.
Відповідно до ст.17 Закону, періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) зазначених засобів вимірювальної техніки здійснюється за рахунок підприємств і організацій, які надають послуги з тепло- та водопостачання, та проводиться за рахунок тарифів на електро-, тепло- і водопостачання.
Разом з тим, ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижчим від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво без відповідного відшкодування не допускається. 
Тобто, для використання певних робіт суб`єкт господарювання у сфері тепло- та водопостачання повинен мати джерело відшкодування витрат понесених під час виконання цих робіт.
З урахуванням вищевикладеного, постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житло-комунальні послуги» затверджено Порядки формування тарифів у сфері житлово-комунальних послуг (далі - Порядок), якими передбачено механізм розрахунку економічно обґрунтованих тарифів та визначено перелік витрат, які можуть включаться до складу повної собівартості послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, водопостачання та водовідведення, та відповідно, тарифів на ці послуги.
Відповідно до положень Порядку формування тарифів на послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), до складу витрат на збут включаючи витрати, безпосередньо пов`язані із збутом послуг з централізованого водопостачання та водовідведення споживачам входять витрати на періодичну повірку, опломбування, обслуговування та ремонт (включаючи демонтаж, транспортування і монтаж) засобів обліку води, які є власністю ліцензіата.
Витрати, пов`язані з періодичною повіркою приладів обліку, які є власністю фізичної особи - споживача (квартирні засоби обліку), не включались до складу тарифів на послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, водопостачання та водовідведення (згідно з вказаними Порядками). Ці витрати мали включатися до складу тарифу на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій.
З метою нормативно-правового врегулювання питання щодо повірки приладів обліку, які є власністю фізичної особи - споживача (квартирні засоби обліку), постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 532 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869» передбачено включення витрат з їх періодичної повірки, обслуговування і ремонту (включаючи демонтаж, транспортування і монтаж після повірки, розпломбування та опломбування, а також формування обмінного фонду квартирних засобів обліку холодної та гарячої води) до складу тарифів на послуги з централізованого постачання гарячої води та централізованого постачання холодної води.
Також, зазначеною постановою внесено відповідні зміни до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, зокрема, виключено пункт 24 Порядку, який передбачав можливість включення до складу тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій витрат з періодичної повірки, обслуговування і ремонту квартирних приладів обліку води та теплової енергії.
Відповідно до ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів.
Повноваження щодо встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги (у тому числі з централізованого опалення, централізованого постачання холодної води та гарячої води) в місті Лозова має Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП). 
Так, НКРЕКП встановлює тарифи на комунальні послуги тим суб`єктам природних монополій та суб`єктам господарювання на суміжних ринках, ліцензування діяльності яких вона здійснює.
Отже, після включення НКРЕКП до складу тарифів на комунальні послуги витрат на періодичну повірку, обслуговування і ремонт квартирних засобів обліку для суб`єктів господарювання, що провадять господарську діяльність з централізованого опалення, централізованого постачання холодної і гарячої води (виконавців послуг) та на підставі договорів між споживачем та виконавцями зазначених послуг періодична повірка, обслуговування і ремонт засобів обліку (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж після повірки, розпломбування та опломбування) буде проводитись виконавцями послуг.
У діючий на той час тариф на централізоване водопостачання, встановлений для комунального підприємства «Лозоваводоканал» Лозівської міської ради постановою НКРЕКП від 30.05.2014 року № 630, витрати на проведення планових періодичних повірок, обслуговування і ремонт квартирних засобів обліку холодної води, у тому числі їх демонтаж, транспортування та монтаж після повірки, розпломбування та опломбування включені не були.
З огляду на вищевикладене, до моменту включення до складу тарифів на комунальні послуги витрат на періодичну повірку, обслуговування і ремонт квартирних засобів обліку, зазначені витрати мають здійснюватись за рахунок споживача.
29.12.2015 року постановою НКРЕКП «Про внесення змін до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 26 листопада 2015 року № 2868» від 29.12.2015 № 3218 було включено до складу тарифів на комунальні послуги комунального підприємства «Лозоваводоканал» Лозівської міської ради витрати на періодичну повірку, обслуговування і ремонт квартирних засобів обліку.
Щодо вимоги позивача визнати протиправними дії і бездіяльність Лозівського міського голови Степанова С.Ф. такими, що порушують статті 22, 92 Конституції України, статті 2, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», статті 18, 19, 22 Закону України «Про звернення громадян», колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Так, відповідно до статті 40 Конституції України      усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів передбачено  Законом України від 2 жовтня 1996 року N 393/96-ВР «Про звернення громадян2.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Згідно з частиною 3 статті 7 Закону України «Про звернення громадян», якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про звернення громадян»      органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Положеннями статті 18 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:
особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви;
знайомитися з матеріалами перевірки;
подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу;
бути присутнім при розгляді заяви чи скарги;
користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку;
одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;
висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги;
вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.
Водночас, статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:
об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;
у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;
на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;
скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;
забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;
письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;
вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;
у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;
не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;
особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
Тобто, ОСОБА_1 має право брати участь у перевірці поданої ним заяви та бути присутнім при її розгляді. 
У свою чергу, на відповідача покладений законодавчий обов`язок щодо запрошення громадянина, який звернувся із заявою на її розгляд уповноваженою особою.
Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. 
Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. 
При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів (ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян»).
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 09.12.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Лозівського міського голови зі скаргою щодо повірки лічильників води та припинення водопостачання 17-19 жовтня 2014 року, а також з заявою від 19.01.2015 року щодо порушення порядку розгляду звернень громадян, що підтверджується копіями зазначених звернень, однак письмових відповідей на свої заяви не отримав.
Згідно листа виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 06.01.2015 року за № Б-469/1 дана відповідь на звернення ОСОБА_1 від 09.12.2014 року, де вказано, що припинення постачання холодної води 18 жовтня 2014 року з 02.00 год. до 05.00 год., 19 жовтня 2014 року з 00.00 год. до 05.00 год., 09 грудня 2014 року з 11.20 год. до 17.00 год. були викликані обмеженням постачання холодної води КП «Харківводоканал».
Таким чином, відповідачем порушено право позивача на особисту присутність під час розгляду його скарги від 09.12.2014 року, а також не виконано покладеного на нього обов`язку щодо повідомлення та запрошення позивача на розгляд та вирішення даної заяви за його участі.
У свою чергу, позивач від 19.01.2015 року звертався до Лозівського міського голови зі скаргою щодо нездійснення особистого прийому.
Листом першого заступника міського голови від 04.02.2015 року ОСОБА_1 було повідомлено інформацію щодо графіку особистого прийому громадян, затвердженого рішенням Виконкому міської ради від 26.02.2014 року № 82 «Про підсумки роботи з зверненнями громадян», та запропоновано особисто звернутися до начальника загального відділу виконкому міської ради для запису, проте на прийом позивач не записувався.
Зазначене свідчить, що питання, поставлене позивачем у його зверненні від 19.01.2015 є актуальним та не вирішеним.
Згідно  Указу Президента від 7 лютого 2008 року №109/2008, державні органи влади зобов`язані забезпечити реалізацію конституційних прав громадян на письмове звернення та особистий прийом, обов`язкове одержання обґрунтованої відповіді, неухильне виконання норм Закону України «Про звернення громадян», упорядкування роботи зі зверненнями громадян, зокрема, щодо:
- недопущення надання неоднозначних, необґрунтованих або неповних відповідей за зверненнями громадян, із порушенням строків, установлених законодавством, безпідставної передачі розгляду звернень іншим органам;
- викорінення практики визнання заяв чи скарг необґрунтованими без роз`яснення заявникам порядку оскарження прийнятих за ними рішень;
- притягнення винних осіб у встановленому порядку до відповідальності, в тому числі до дисциплінарної відповідальності за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків щодо розгляду звернень громадян.
З огляду на вказані обставини та відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян», колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню для належного захисту прав позивача шляхом визнання протиправною бездіяльність Лозівського міського голови - Степанова Сергія Федоровича щодо неналежного розгляду скарг ОСОБА_1 від 09.12.2014 та 19.01.2015.
У свою чергу, відповідно до постанови Лозівської міської виборчої комісії Харківської області «Про визнання Лозівського міського голови - Зеленського Сергія Володимировича обраним» від 28 жовтня 2015 року №100 Лозівським міською головою є Зеленський Сергій Володимирович.
Відповідно, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Лозівського міського голову - Зеленського С.В. забезпечити розгляд скарг ОСОБА_1 від 09.12.2014 року, від 19.01.2015 року та вирішити питання щодо особистого прийому ОСОБА_1 згідно затвердженого графіку.
Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. 
Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод    1950 року.
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, відповідно доводи апеляційної скарги в частині відмови в задоволенні інших позовних вимог не заслуговують на увагу суду.
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень    детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Л.О. Костюк

                                                                                                             А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 14.12.2021 року