ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 жовтня 2021 року           справа №360/226/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Гаврищук Т.Г., Компанієць І.Д., секретар судового засідання Харечко О.П., за участю представника позивача – Слєсарєва І.Е., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року в справі № 360/226/21 (головуючий суддя І інстанції – Тихонов І.В.), складене у повному обсязі 24 травня 2021 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області, за позовом ОСОБА_1 до Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Департамент розвитку, утримання мережі автомобільних доріг області, промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку,-

                                                        ВСТАНОВИВ:

12 січня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі – позивач)  до Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації (далі – відповідач), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації від 14.12.2020 № 75-К «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу транспорту та зв`язку Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації з 15.12.2020;
- стягнути з Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі № 360/226/21 позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації від 14.12.2020 № 75-К «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу транспорту та зв`язку Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації з 15 грудня 2020 року.           Стягнуто з Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1  суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 грудня 2020 року по 12 травня 2021 року у загальному розмірі 72628 (сімдесят дві тисячі шістсот двадцять вісім) грн з відрахуванням обов`язкових податків та зборів. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на її користь середнього заробітку за один місяць у розмірі 14525 (чотирнадцять тисяч п`ятсот двадцять п`ять) гривень 60 коп. з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.
Не погодившись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, у зв`язку зі змінами у структурі облдержадміністрації внесеними розпорядженнями голови обласної державної адміністрації - керівника обласної військово-цивільної адміністрації від 07.09.2020 № 589 «Про внесення змін до структури облдержадміністрації» (зі змінами) та припиненням з 14.12.2020 юридичної особи - Управління позивач попереджена про звільнення у відповідності до частини 3 ст. 87 Закону № 889-VIII, із зазначенням підстави звільнення з нормативним посиланням та конкретної причини звільнення.
Вважає, що суд першої інстанції невірно трактує положення ст. 87 Закону.
Спірний наказ про звільнення позивача є правомірним рішенням відповідача, прийнятий виключно на підставі норм, передбачених ст. 87 Закону № 889-VIII, Кодексу, розпоряджень голови, в якому містяться конкретні підстави звільнення, при ознайомленні з яким позивач чітко усвідомлювала на якій підставі її звільняють, а також і конкретну причину звільнення, про що особисто, при ознайомленні з наказом поставила свій підпис без зазначення зауважень чи відміток, які б свідчили про незгоду з цим наказом.
В судовому засіданні представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення та рішення суду першої інстанції – без змін.
Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. 
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, з огляду на наступне.
В суді першої та апеляційної  інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 06.12.2006 Сєверодонецьким МВ УМВМ України в Луганській області) зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1  (а.с.8-10).
Згідно з записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 (а.с.12-13), проходила державну службу на таких посадах:
- з 01.04.2016 по 10.05.2018 - на посаді заступника начальника управління - начальника відділу регіональних програм управління розвитку інфраструктури Луганської обласної державної адміністрації;
- з 11.05.2018 по 16.05.2019 - на посаді начальника управління - начальника відділу регіональних програм управління розвитку інфраструктури Луганської обласної державної адміністрації;
- 02.05.2019 позивачу присвоєно з 01.05.2019 п`ятий ранг державного службовця та звільнено на підставі наказу № 23-к від 02.05.2019.
- з 17.05.2019 по 02.01.2020 - на посаді головного спеціаліста з питань персоналу на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;
- 03.01.2020 переведена на посаду головного спеціаліста відділу транспорту та зв`язку;
- 14.12.2020 звільнено у зв`язку з реорганізацією державного органу на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (Наказ № 75-К від 14.12.2020).
Розпорядженням голови обласної державної адміністрації - керівника обласної військово-цивільної адміністрації від 07.09.2020 №589  вирішено: 
Пункт 1 абзац 5 - перейменувати із 16.11.2020 управління розвитку та утримання мережі автомобільних доріг області Луганської обласної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 41908217) у Департамент розвитку, утримання мережі автомобільних доріг області, промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації, приєднавши до нього із 16.11.2020 Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 33766134), припинивши його як юридичну особу. 
Пункт 7 - визначити, що правонаступником усіх майнових та немайнових прав і зобов`язань Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 33766134) є Департамент розвитку, утримання мережі автомобільних доріг області, промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації. 
Пункт 8 - встановити строк припинення до 16.11.2020 та покласти функції голови комісії з припинення юридичних осіб Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації на Гріцину Карину, головного спеціаліста відділу транспорту та зв`язку цього Управління. (а.с.17-19).
Також вищезазначеним розпорядженням затверджена гранична чисельність працівників структурних підрозділів Луганської обласної державної адміністрації, а саме встановлена гранична чисельність працівників Департаменту розвитку, утримання мережі автомобільних доріг області, промисловості, транспорту та зв`язку – 39 працівників (а.с.20).
11.09.2020 ОСОБА_1 попереджена про наступне звільнення з посади головного спеціаліста відділу транспорту та зв`язку Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації 16.11.2020 на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» (а.с.15).
13.11.2020 розпорядженням голови обласної державної адміністрації - керівника обласної військово-цивільної адміністрації №785 від 13.11.2020 внесені зміни до розпорядження голови обласної державної адміністрації - керівника обласної військово-цивільної адміністрації №589 від 07.09.2020, а саме: 
- пункт 1 абзац 5 виключено, та доповнено пунктом 11 - перейменувати із 14.12.2020 юридичну особу управління розвитку та утримання мережі автомобільних доріг області Луганської обласної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 41908217) у Департамент розвитку, утримання мережі автомобільних доріг області, промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації, приєднавши до нього із 14.12.2020 Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 33766134), припинивши його як юридичну особу (а.с.22).
Також пунктом 8 доповнено - встановити строк припинення до 14.12.2020 та покласти функції голови комісії з припинення юридичної особи Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації на Хозіну Марину, в.о. начальника Управління, заступника начальника управління - начальника відділу промисловості цього Управління (а.с.22 зв.бік).
Вищевказаним розпорядженням затверджена гранична чисельність працівників структурних підрозділів Луганської обласної державної адміністрації (з 16.11.2020), зокрема гранична чисельність працівників Управління промисловості, транспорту та зв`язку - 20 працівників, управління розвитку та утримання мережі автомобільних доріг області – 20 працівників, а з 14.12.2020 гранична чисельність працівників Департаменту розвитку, утримання мережі автомобільних доріг області, промисловості, транспорту та зв`язку – 40 працівників (а.с.24;26).
13.11.2020 ОСОБА_1  попереджена про наступне звільнення з посади головного спеціаліста відділу транспорту та зв`язку Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації 14.12.2020 на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» (а.с.16).
Розпорядженням голови обласної державної адміністрації – керівника обласної військово–цивільної адміністрації №868 від 10.12.2020 внесені зміни до граничної чисельності працівників структурних підрозділів Луганської обласної державної адміністрації, запровадивши їх з 01.01.2021 (відповідно додаток №1 до розпорядження) та з 01.07.2021 (відповідно додаток №2 до розпорядження). Яким передбачена гранична чисельність працівників Департаменту розвитку, утримання мережі автомобільних доріг області, промисловості, транспорту та зв`язку – 40 працівників (а.с.27;28).
14.12.2020 розпорядженням голови обласної державної адміністрації - керівника обласної військово-цивільної адміністрації №887 від 14.12.2020 внесені зміни до розпорядження голови обласної державної адміністрації - керівника обласної військово-цивільної адміністрації №589 від 07.09.2020. У Пункті 8 дату 16.12.2020 замінити датою 31.01.2021, у пункті 8-1 дату 14.12.2020 замінити датою 31.01.2021 (а.с.30).
Відповідно до штатного розпису Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації з 17.11.2020 по 14.12.2020 загальна кількість штатних одиниць – 20, зокрема головних спеціалістів відділу транспорту та зв`язку (посада позивача) – 5 вакансій (а.с.32).
Згідно до штатного розпису Департаменту розвитку, утримання мережі автомобільних доріг області, промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації з 14.12.2020 загальна кількість штатних одиниць – 40, зокрема головних спеціалістів відділу транспорту та зв`язку (посада позивача) – 5 вакансій (а.с.35).
Таким чином, загальна кількість посади головного спеціаліста Управління транспорту, зв`язку та промисловості Департаменту розвитку, утримання мережі автомобільних доріг області, промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації (5 одиниць) дорівнює кількості посад головного спеціаліста Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації (5 одиниць). 
14.12.2020 позивач була звільнена за скороченням штату працівників без отримання жодної пропозиції щодо наявних вакантних місць роботи, що не заперечується та визнається сторонами.
На час складання наказу про звільнення позивача – 14.12.2020 у Департаменті було 25 вакантних посад, серед яких 15 вакантних посад в Управлінні транспорту, зв`язку та промисловості Департаменту розвитку, утримання мережі автомобільних доріг області, промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації, зокрема 5 вакантних посад головного спеціаліста, яку саму займав позивач. 
Отже, кількість посад головного спеціаліста Управління транспорту, зв`язку та промисловості внаслідок приєднання до Департаменту розвитку, утримання мережі автомобільних доріг області, промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації не зменшилась, та на час звільнення позивача у цьому підрозділі були наявні вакантні посади, зокрема і головного спеціаліста (посада позивача).
Таким чином, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що посада державної служби, яку обіймала позивач, а саме – головний спеціаліст відділу транспорту та зв`язку Управління промисловості, транспорту та зв`язку внаслідок приєднання змінила назву щодо належності (підпорядкування) іншому структурному підрозділу на головний спеціаліст відділу транспорту та зв`язку Управління транспорту, зв`язку та промисловості Департаменту розвитку, утримання мережі автомобільних доріг області, промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації – з тими же самими посадовими обов`язками та повноваженнями, які безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а саме забезпечення реалізації державної політики на регіональному рівні у сферах промисловості, транспорту (авіаційного, автомобільного, залізничного, річкового, електричного) та зв`язку. 
Спірним питанням цієї справи є правомірність прийняття наказу про звільнення позивача та поновлення його на займаній посаді.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний наказ є протиправним та такими, що  підлягає скасуванню, звільнення позивача з підстав визначених в наказі є незаконним, а порушені права позивача підлягають відновленню.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Колегія суддів погоджує висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з наступних підстав.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця регулюються Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII).
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 Закону).
Згідно з вимогами пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України “Про державну службу” (в редакції, чинній на час попередження позивача про звільнення та прийняття відповідачем оскарженого наказу) підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу.
Пункт 4 статті 83 Закону № 889-VIII серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення.
Згідно з частинами першою-третьою статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Отже, норми КЗпП застосовуються до спірних правовідносин, якщо вони безпосередньо не врегульовані спеціальним Законом № 889-VIII.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також терміновий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим їм органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.
Стаття 49-2 КЗпП України передбачає порядок вивільнення працівників у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників (п.1 ч.1, ч.4 ст.40 КЗпП України). Згідно з вимогами цієї статті:
- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці;
- при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством;
- одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Отже, стаття 49-2 КЗпП України передбачає порядок вивільнення працівників, яким мають керуватися роботодавці, оскільки саме вони є ініціаторами розірвання трудових відносин за скороченням штату. Отже, саме на роботодавців законодавець покладає обов`язок своєчасного, за два місяці, повідомлення працівника про звільнення. Саме роботодавець має повідомити працівників про наявні вакансії та запропонувати їм роботу, за наявності таких. Тому саме роботодавець має прикласти зусиль для встановлення наявності в працівників переважного права на залишення на роботі та наявності визначених в законодавстві підстав для застосування цього переважного права (якщо кваліфікація та продуктивність праці таких працівників однакова).
за приписами ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, яка повинна застосовуватись до спірних правовідносин субсидіарно, визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. 
Тобто, відповідач зобов`язаний був при попередженні позивача про звільнення відповідно до  ч.3 ст. 49-2 КЗпП України запропонувати іншу роботу, оскільки відповідне правове регулювання не знайшло свого відображення у змінах, внесених до  Закону України "Про державну службу" згідно з  Законом України від 19.09.2019 №117-IX: в ч.6 ст. 49-2 КЗпП України не зазначено, що у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини третьої цієї статті, виключення зроблені лише щодо частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті.
Обов`язок роботодавця щодо належного попередження працівника про звільнення та пропозиції роботи кореспондується з правом самого працівника бути обізнаним в повному обсязі про всі рішення та зміни щодо них, які стосуються підстав його звільнення, а також про наявність вакантних посад, що можуть бути йому запропоновані.
Тому саме роботодавець (відповідач Управління) мав здійснити всі необхідні, передбачені чинним законодавством заходи щодо належного повідомлення позивача та інших працівників Департаменту: про всі наступні редакції до розпорядження, прийняті керівником ЛОДА,  що стосуються зміни структури та граничної чисельності юридичної особи Департаменту як підстави для вивільнення працівників; про наявні вакансії за новим штатним розкладом, а також запропонувати їх працівникам, попередженим про звільнення, одразу, після їх створення; а також встановити наявність в позивача, як і в інших працівників, передбаченого чинним законодавством переважного права залишення на роботі, та підстав для застосування цього права.  
З огляду на викладене, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду й існували на день звільнення.
Обов`язок при попередженні про звільнення запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади неодноразово підтверджувався у висновках Верховного Суду при розгляді подібних спорів, зокрема, в постанові від 11 лютого 2021 року в справі № 420/7705/19.
Однак, відповідач Управління не довів факту виконання ним в повному обсязі вказаних вимог законодавства, не підтвердив ці обставини належними доказами.
У зв`язку із невиконанням відповідачем обов`язку, передбаченого частиною третьою статті 49-2 КЗпП України відповідач фактично позбавив позивача можливості обрати посаду, яку вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації для переведення останньої на наявну вакантну посаду відповідно до приписів частини п`ятої статті 22 Закону № 889-VІІ.
Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. 
Наказ про звільнення повинен обов`язково містити підставу звільнення з нормативним посилання, тобто роботодавець повинен зазначити як причину, так і підставу звільнення з покликанням на назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акту на підставі якого проводиться звільнення працівника. 
Як встановлено з оскаржуваного наказу про звільнення позивача з посади, останній містить посилання на пункт 1 частини 1, частини 4 статті 87 Закону України «Про державну службу», частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки», частини 1 статті 83 КЗпП та розпорядження голови обласної державної адміністрації – керівника обласної військово-цивільної адміністрації від 07.09.2020 № 589 «Про внесення змін до структури облдержадміністрації» без зазначення конкретної причини та підстави звільнення, без посилання на одну з трьох правових підстав передбачених вищенаведеним законом (скорочення чисельності або штату державних службовців; скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу). 
Отже, посилання відповідача в наказі про звільнення на пункт 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» без зазначення конкретної підстави для звільнення, оскільки відсутність чіткої та однозначної причини звільнення призводить до порушення принципу правової визначеності, адже загальні формулювання унеможливлюють чітке розуміння підстав звільнення. 
Відповідного правового висновку дійшов Верховний Суд, викладеного у постанові від 24.04.2019 у справі №815/1554/17, принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи. 
Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що наказ про припинення державної служби позивача не відповідає вимогам статті 22 Закону України «Про державну службу», порушує вимоги частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки зазначені положення підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
Відтак, з огляду на вказані апеляційним судом порушення законодавства відповідачем, спірний наказ підлягає скасуванню, а позивача – поновленню на службі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Також спірним питанням для сторін є неможливість відповідача запропонувати позивачу роботу на вакантних новостворених посадах в Департаменті з урахуванням кваліфікації та продуктивності праці як позивача так і інших працівників, а також з урахуванням переважного права позивача на залишення на роботі.
Так в своїх поясненнях у відповіді на відзив та під час судового засідання відповідач зазначив, що з аналогічних підстав було звільнено окрім позивача ще троє працівників, інші працівники за ініціативою керівників державної служби та їх згоди було переведено до різних державних органів приблизно – 10 працівників.
Отже, вказані пропозиції надавалися іншим працівникам Управління в порядку здійснення процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, передбаченої ст.87 Закону України “Про державну службу», у зв`язку із скороченням посад працівників Управління.
14.12.2020 позивач була звільнена за скороченням штату працівників без отримання жодної пропозиції щодо наявних вакантних місць роботи, що не заперечується та визнається сторонами.
Доказів проведення аналізу кваліфікації та продуктивності праці позивача порівняно з іншими працівниками Управління, які були попереджені про звільнення і які претендували на переведення на посади категорії “В” в Департамент, відповідач суду не надав.
Крім того, доказів наявності спеціальних кваліфікаційних вимог щодо новостворених посад, затверджених відповідно до вимог чинного законодавства, на підставі яких відповідачем було встановлено невідповідність саме позивача порівняно з іншими державними службовцями вказаним кваліфікаційним вимогам, відповідач суду також не надав.
Доказів щодо заперечення позивача до результатів виконання завдань державним службовцем, який займає посаду державної служби категорії «Б» або «В», за 2020 рік який підписаний ОСОБА_2 із запереченнями, які надано від 09.11.2020, залишені Управлінням без розгляду та надання відповідної оцінки (а.с.95).   
Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка судом першої інстанції задоволена, апеляційна скарга не містить жодних посилань на помилковий розрахунок середнього заробітку, відтак, суд апеляційної інстанції не переглядає судове рішення в цій частині.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
За змістом статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку,  що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення Донецького окружного адміністративного суду необхідно залишити без змін.
Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -
                                                   
                                                             ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління промисловості, транспорту та зв`язку Луганської обласної державної адміністрації на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі № 360/226/21 – залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року в справі № 360/226/21 – залишити без змін.
Вступна та резолютивна частина постанови прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 11 жовтня 2021 року.
Повний текст судового рішення складений 12 жовтня 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      А. В. Гайдар

                                                                                          Т. Г. Гаврищук

                                                                                          І. Д. Компанієць