ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 607/8238/20	Головуючий у 1-й інстанції 	
Провадження № 22-з/4817/51/21 	Доповідач - Шевчук Г.М.	
Категорія - 	  	

Д О Д А Д К О В А П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Шевчук Г.М. 
суддів -  Костів О. З., Міщій О. Я., 
за участі секретаря — Сович Н.А.,
та сторін:
представника ОСОБА_1 - адвоката         Магдич О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Магдич Ольга Олександрівна, про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат у справі № 607/8238/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Порше Мобіліті” на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 24 листопада 2020 року, ухвалене суддею Грицай К.М., повний текст рішення складено 04 грудня 2020 року, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Порше Мобіліті” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року позивач ТОВ “Порше Мобіліті” пред`явило до суду позов до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 50008675 від 15.05.2013, розмір якої станом на 14.02.2020 становить 899 423,72 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн. 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 24 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ТОВ “Порше Мобіліті” подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 2 вересня 2021 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Мобіліті залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду від 24 листопада 2020 року - без змін.
22 вересня 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Магдич О.О. подала заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат по даній справі.

В обґрунтування поданої заяви представник відповідача вказувала, що 16.06.2021р. нею була подана заява до суду про долучення до справи документів, що підтверджують розмір понесених судових витрат, а також додані до неї квитанції про оплату, рахунок та акт приймання-передачі послуг. Зазначає, що в даній заяві від 16.06.2021р. просила при ухваленні судового рішення вирішити питання щодо розподілу судових витрат, однак судом цього зроблено не було.
Представник позивача ТзОВ “Порше Мобіліті” - адвокат Літвінов Є.В. подав заперечення проти заяви представника відповідача про стягнення витрат на правову допомогу, в якому просив відмовити представнику відповідача в прийнятті додаткового рішення, а у випадку прийняття такого — зменшити розмір витрат на надану відповідачу правову допомогу. Вказує ,що відповідачем не надано копії договору про надання правової допомоги.Крім того зазначає, що розмір судових витрат не співмірним з виконаною адвокатом роботою а саме складання відзиву на апеляційну скаргу,доводи та позиція якої не відрізняються від доводів відзиву на позовну заяву, при тому, що відповідач протягом усього часу розгляду справи не змінював своєї позиції. 

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Магдич О.О. просила заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат задовольнити та стягнути з позивача витрати, понесені ОСОБА_1 на правову допомогу при розгляді апеляційної скарги ТОВ “Порше Мобіліті” на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 24 листопада 2020 року у розмірі 10 000 грн., оскільки саме така сума була сплачена ОСОБА_1 за надані послуги, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями.
Представник ТОВ “Порше Мобіліті” у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.
У відповідності до вимог статей 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Дослідивши заяву представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, заслухавши доводи заявника, судова колегія вважає, що вказана заява підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною другою статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;  3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019 у справі №916/2102/17, від 25 червня 2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі №911/739/15 та від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18).
Таким чином, розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.
Згідно з статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша та третя статті 81 ЦПК України).
Відповідно до положень статей 1, 26, 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно матеріалів справи, представником ОСОБА_1 у даній справі є ОСОБА_2 , що підтверджується ордером серії ТР №071916 на надання правової допомоги від 30 червня 2020 року. При цьому вказаний ордер був виданий на підставі договору про надання правової допомоги №9 від 30 червня 2020 року, що свідчить про факт укладення договору про надання правової допомоги між ОСОБА_1 та адвокатом Магдич О.О.Крім того, факт надання правової допомоги підтверджується і участю адвоката Магдич О.О. судових засіданнях, яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних послуг у справі № 607/8238/20 та перерахування відповідачкою на рахунок виконавця коштів.
В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Магдич О.О. просила стягнути з позивача ТОВ “Порше Мобіліті” 10 000 грн. витрат, понесених під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, які фактично сплатила відповідачка ОСОБА_1 .
Апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені відповідачем ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи: розміри гонорару за надання правової допомоги за видами правової допомоги, опис послуг з кількістю витраченого адвокатом часу і вартістю наданих послуг, дві квитанції видані AT КБ Приватбанк від 02.07.2021 по 5000 грн. кожна про перерахування коштів від платника ОСОБА_1 до отримувача ОСОБА_2 , а також копія акта приймання-передачі виконаних послуг, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
З опису робіт (наданих послуг) вбачається, що вказані послуги надавалися ОСОБА_1 адвокатом та полягають у тому, що адвокат здійснив аналіз апеляційної скарги та склав і направив до суду відзив на апеляційну скаргу.
З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності подання відзиву на апеляційну скаргу та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що зазначені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи (аналіз апеляційної скарги та складання відзиву на неї), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням поданого представником позивача заперечення щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу та його доводів щодо їх не співмірності, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 8 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). 

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 137, 141, 270, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд - 

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Магдич Ольга Олександрівна, про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Порше Мобіліті” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково. 
Ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Порше Мобіліті” в користь ОСОБА_1 8000 грн. витрат, понесених на професійну правничу допомогу, у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Додаткова постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 листопада 2021 року. 

Головуючий
Судді