ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8187/21 Справа № 175/1253/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Новік Л. М. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2021 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Деркач Н.М.,
суддів: Ткаченко І.Ю., Лаченкової О.В.,
за участю секретаря — Усик А.Д.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення осіб апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, -

В С Т А Н О В И В : 

       У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У шлюбі у них народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач з ними не проживає з листопада 2020 р., матеріальної підтримки їй та дитині не надає. Не допомагає їй в догляді за дитиною. Дочка потребує медичного нагляду та лікування. Вона знаходиться на лікарняному після пологів, буде оформлювати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Ніяких доходів, крім допомоги на дитину, на даний період вона не має. Добровільно відповідач відмовляється надавати дитині і їй будь-яку допомогу. Зазначає, що розмір утримання повинен бути необхідним та достатнім для забезпечення хоча б прожиткового мінімуму для людини. Просить суд, при прийнятті рішення, врахувати наступні обставини: вона на даний момент не працює, доглядає за дитиною, яка потребує медичного нагляду та лікування, власного доходу не має, на її утриманні знаходиться ще неповнолітня дочка, власного житла у них також немає, вони проживають в хатині її бабусі з пічним опаленням, за комунальні послуги та засоби опалення вона мусить сплачувати кошти. Відповідач працює, має дохід, зобов`язаний та може сплачувати аліменти. Дітей від іншого шлюбу у відповідача немає, на його утриманні ніхто не знаходиться.
       У зв`язку з викладеним, просить суд стягнути з відповіадча кошти на її утримання до досягнення дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 трирічного віку в розмірі прожиткового мінімуму на працездатну особу щомісячно, які підлягають щорічній індексації відповідно до закону з дня подачі до суду заяви. Допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати по справі.
       Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років задоволено частково. 
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дружини у розмірі 1000,00 грн., щомісячно, починаючи з дня звернення до суду 01.04.2021 року і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Допущено до негайного виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 аліментів в межах суми платежу за один місяць.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
       Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що він фактично не має змоги надавати матеріальну допомогу позивачці з огляду на відсутність у нього заробітку та необхідності утримувати одиноку матір, а також у зв`язку зі стягненням на підставі рішення суду з нього аліментів на утримання спільної із позивачкою доньки у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі задовольнити її позовні вимоги.
       Апеляційна скарга ОСОБА_2 обґрунтована тим, що стягнута судом сума аліментів з відповідача на її утримання у розмірі 1 000 грн. є недостатньою та не відповідає вимогам розумності та справедливості. Вважає, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу позивачці.
       Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Отже, враховуючи викладене апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2021 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
       Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що доказів про те, що відповідач не може надавати такої допомоги суду не надано, оскільки відповідач є працездатною особою, те що батьки знаходяться на його утриманні, відповідачем жодними доказами не підтверджено. Враховуючи матеріальне становище відповідача, матеріальне становище позивача, те, що відповідач має працездатний вік, інших аліментних зобов`язань не має (крім аліментів на спільну доньку сторін), суд вважав, що відповідач не довів суду той факт, що не має можливості надавити матеріальну допомогу на утримання дружини до досягнення донькою трьох років та прийшов до висновку, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дружини в розмірі 1000,00 грн., щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку - до ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з 01.04.2021 року.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Шлюб зареєстрований Шевченківським районним у м. Дніпрі відділом ДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (пі. Дніпро), актовий запис № 342. 
       У шлюбі у них народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір`ю, а відповідач з ними не проживає з листопада 2020 року.
       Відповідно до ч. 1 до ст. 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
       Відповідно до ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
       Відповідно до ст. 84 ч.2 Сімейного Кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.
       Згідно з ч. 4 ст. 84 Сімейного Кодексу України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
       Сімейним законодавством передбачено право дружини (матері дитини) на утримання чоловіком (батьком дитини) до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині (матері дитини) незалежно від цієї обставини. 
       Отже, задовольняючи частково позовні вимоги  ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем доведено належними доказами те, що відповідач має можливість сплачувати аліменти щомісячно у розмірі 1000 грн. на її утримання.
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він фактично не має змоги надавати матеріальну допомогу позивачці з огляду на відсутність у нього заробітку та необхідності утримувати одиноку матір, а також у зв`язку зі стягненням на підставі рішення суду з нього аліментів на утримання спільної із позивачкою доньки у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зі справи вбачається, що відповідач є працездатним, інших осіб на утриманні (крім спільної з позивачкою дитини) не має, на обліку в службі зайнятості, як безробітний, не перебуває, не позбавлений обов`язку утримувати малолітню дитину й дружину та має змогу надавати матеріальну допомогу. 
       Посилання ОСОБА_1 на те, що на його утриманні перебуває матір пенсіонерка не звільняє його від обов`язку сплачувати аліменти на утримання дружини.
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що стягнута судом сума аліментів з відповідача на її утримання у розмірі 1 000 грн. є недостатньою та не відповідає вимогам розумності та справедливості, є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Сума стягнутих аліментів відповідає інтересам та потребам дружини з урахуванням усіх обставин справи, в тому числі матеріального становища відповідача.
       Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтами не надано.
       Приведені в апеляційних скаргах інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ними доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтами норм матеріального та процесуального права кожним окремо.
       Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 
       Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Отже, доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
       Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, суд, - 

                                                 П О С Т А Н О В И В : 

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2021 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:         Н.М. Деркач

       І.Ю. Ткаченко

       О.В. Лаченкова