ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8982/21 Справа № 213/2965/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді - Бондар Я.М., 
суддів - Барильської А.П.,Зубакової В.П.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Акціонерне товариство «Ідея Банк»      
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в порядку ч.13 ст. 7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу представника скаржника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на ухвалу Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 серпня 2021 року, яка постановлена суддею Поповим В.В. у м. Кривому Розі, повний текст ухвали складено 28 серпня 2021 року, -
ВСТАНОВИВ:
  В серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду до АТ «Ідея Банк» посилаючись на ЗУ «Про захист прав споживачів» просила суд, визнати виконавчий напис нотаріуса № 7895 від 16.02.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в розмірі 60 238, 70 грн. таким, що не підлягає виконанню.
26 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просила суд вжити заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису № 7895 від 16.02.2021 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в розмірі 60 238, 70 грн.
Заява мотивована тим, що в разі перерахунку стягнутих коштів з рахунка приватного виконавця на рахунок стягувача повернення зазначених коштів буде можливим лише в судовому провадженні, що спричинить ускладнення виконання рішення суду, а може і унеможливити повернення вже стягнутих коштів. Посилаючись на ст.. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» просила звільнити її від сплати судового збору.
Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 серпня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто заявнику у зв`язку з несплатою судового збору.
В апеляційній скарзі представник скаржника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Скаржник вважає, що визнання виконавчого напису нотаріуса таким що не підлягає виконанню є способом захисту прав споживачів фінансових послуг, тому позивачі у зазначеній категорії справ звільняються від сплати судового збору за подання позовної заяви, оскарження рішень у апеляційній та касаційній інстанціях та від сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову та/або доказів та апеляційне оскарження ухвал на будь-якій стадії розгляду справи.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала суду, зазначена у п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Постановляючи ухвалу про визнання неподаною та повернення позивачу заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що клопотання заявника про звільнення її від сплати судового збору на підставі ст.. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» є необгрунтованим та не підлягає задоволенню, оскільки позов про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню не пов`язаний з позовами, які пов`язані з порушенням прав споживача.
Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 87 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі - Закон № 3425-ХІІ) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог статті 87 Закону № 3425-ХІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі - Перелік).
Згідно з пунктом 2 вказаного Переліку для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
Відповідно до статті 90 Закону № 3425-ХІІ стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
Виконавчим написом є розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника.
Оскільки вчинення виконавчого напису нотаріусом є одним з видів позасудового захисту прав кредитора, а безпосередньо виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», кредитор після вчинення нотаріусом виконавчого напису має право звернутися до органів державної виконавчої служби або до приватного виконавця з метою примусового стягнення заборгованості за кредитом.
При цьому нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Це суперечить правовому статусу нотаріуса, визначеному у статтях 1, 9 Закону № 3425-ХІІ.
При стягненні за виконавчим написом нотаріуса боржник не позбавлений права на захист своїх прав. Стягнення провадиться в рамках виконавчого провадження, яке дозволяє боржнику користуватися правом захисту, в тому числі судового. Предметом позову в таких справах є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі.
Таким чином, позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг підлягає застосуванню положення частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду у справі № 643/2870/18 від 26.02.2020 року.
Як вбачається з матеріалів справи позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання виконавчого напису вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. № 7895 від 16.02.2021 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 60 238, 70 грн.
Разом з тим у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, у якому не передбаченозвільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав.
Системний і комплексний аналіз зазначених норм дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб, як «споживачі, які звернулися з позовними вимогами про захист порушених справ», у переліку осіб, що мають пільги щодо сплати судового збору, установленому в статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів, а саме Законом України «Про захист прав споживачів».
Крім того, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову.
Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються від майнового навантаження з метою захисту своїх порушених прав (частина третя стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Системне тлумачення норм статті 5 Закону України «Про судовий збір» та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»дозволяє зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб як споживачі серед переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають або позбавлені. Оскільки така пільга встановлена спеціальною нормою (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»), що закріплена в законі, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналогічний висновок зроблений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі № 761/24672/15-ц (провадження № 14-197цс18) вказано, що «у статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, у якому не передбачено звільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав. Разом з тим у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Системний і комплексний аналіз зазначених норм дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб, як «споживачі, які звернулися з позовними вимогами про захист порушених справ», у переліку осіб, що мають пільги щодо сплати судового збору, установленому в статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів, а саме Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову».
Тлумачення статті 5 Закону України «Про судовий збір» та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що звільнення споживачів від сплати судового збору має відбуватися не тільки у суді першої інстанції при пред`явленні позову, що пов`язаний з порушенням прав споживача, але й при поданні заяв про забезпечення доказів або забезпечення такого позову.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повертаючи заву про забезпечення позову, помилкового вважав, що  ОСОБА_1 повинна сплачувати судовий збір при поданні заяви про вчинення таких процесуальних дій, як забезпечення позову. 
Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційна скарга представника скаржника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 підлягає задоволенню, ухвала суду скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для вирішення питання, відповідно до вимог ЦПК України.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, з направленням матеріалу до суду першої інстанції для вирішення питання, відповідно до вимог ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, суд-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника скаржника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити.
Ухвалу Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 серпня 2021 року скасувати та направити матеріали за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову, для вирішення питання, відповідно до вимог ЦПК України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанов складено 02 листопада 2021 року.

Головуючий: 

Судді