ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2021 року 
м. Київ
справа № 807/348/15
адміністративне провадження № К/9901/14975/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Васильєвої І.А.,
суддів: Пасічник С.С.,  Юрченко В.П., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного підприємства "Агропромисловий комбінат "Ужгородський" на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.04.2015 (суддя - Скраль Т.В.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2016 (головуючий суддя Бруновська Н.В., судді: Гулид Р.М., Кузьмич С.М.) у справі за позовом Державного підприємства "Агропромисловий комбінат "Ужгородський" до Ужгородської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області (процесуальний правонаступник - Головне управління ДПС у Закарпатській області) про визнання протиправною та скасування вимоги, 
У С Т А Н О В И В :
У лютому 2015 року Державне підприємство "Агропромисловий комбінат "Ужгородський" (далі - АПК "Ужгородський", Підприємство, позивач) звернулося з адміністративним позовом до Ужгородської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області (далі - ОДПІ, відповідач), в якому просило визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) від 02.12.2014 №Ю-307 в сумі 88' 887,55 грн, в тому числі: недоїмка - 7422,89 грн, штраф - 26' 418,29 грн, пеня - 55' 046,37 грн.
Обґрунтовуючи позов, АПК "Ужгородський" посилалося на те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску (штрафу та пені) прийнята контролюючим органом після відкриття провадження у справі про банкрутство Підприємства та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, а відповідно до положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" застосування пені та штрафних санкцій під час дії мораторію заборонено, відтак вимога про обов`язкову сплату Підприємством боргу (недоїмки) в сумі 88' 887,55 грн ОДПІ прийняла неправомірно.
Закарпатський окружний адміністративний суд рішенням від 24.04.2015, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2016, в позові відмовив.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що вимога про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску сформована контролюючим органом на підставі даних особового рахунку позивача правомірно.
Суд апеляційної інстанції погодився з таким висновком суду першої інстанції та додав, що дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів, при цьому введення мораторію на задоволення вимог кредиторів не забороняє контролюючим органам нараховувати поточні податкові зобов`язання та штрафні (фінансові) санкції за ними. Враховуючи, що строк виконання зобов`язань зі сплати страхових внесків настав у позивача після поновлення провадження у справі про банкрутство та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, то дія мораторію на виконання цих зобов`язань не розповсюджується. 
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій до спірних правовідносин застосували норми статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 14.05.1992 N2343-XII в редакції Закону №4212-VI, що набрав чинності з 19.01.2013 (далі - Закон N2343-XII), статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування" 08.07.2010 N2464-VI (далі - Закон N2464-VI) та пункту 6.3 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства доходів і зборів України 09.09.2013 N455 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 19.09.2013 за N1622/24154 (Наказ втратив чинність згідно з наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 N449) (далі - Інструкція).
АПК "Ужгородський" подало касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та прийняти нове рішення про задоволення позову. 
Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на незастосування судами першої та апеляційної інстанцій норм частини четвертої статті 12 Закону N2343-XII в редакції, яка діяла до 19.01.2013. Також позивач наводить низку судових рішень Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України, Верховного Суду України, у яких зроблений висновок, що відповідно до статей 1, 12 Закону N2343-XII боржник повинен виконувати зобов`язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства. Відтак, позивач вважає, що застосування штрафних санкцій та пені після відкриття провадження у справі про банкрутство та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів відповідно до положень Закону N2343-XII заборонено, при цьому не наводить будь-яких доводів щодо заперечення чи спростування визначення суми недоїмки зі сплати єдиного внеску.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 08.08.2016 відкрив касаційне провадження у цій справі.
Відповідач, заперечуючи у відзиві на касаційну скаргу та викладені в ній доводи, просить відмовити в задоволенні скарги.
Обґрунтовуючи заперечення на касаційну скаргу, відповідач зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин Закон №2343-ХІІ діяв в редакції Закону №4212-VI, стаття 19 якого встановлює заборону щодо нарахування неустойки (штрафу, пені), застосування інших фінансових санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення тільки вимог, на які поширюється мораторій. Оскільки зобов`язання щодо сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яких стосується спір, виникли у позивача після поновлення провадження про банкрутство (09.11.2006) і на них мораторій не поширюється, штрафні санкції та пеня за їх невиконання контролюючим органом застосовані (нараховані) правомірно. При цьому відповідач посилається на правову позицію щодо застосування до платника санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) потягом дії мораторію, викладену у постановах Верховного Суду України від 04.07.2011, 07.05.2012, 11.06.2012, 01.10.2012, 26.02.2013 (справи №21-144а11, №21-289а11, №21-179а12, №21-298а12, №21-34а13, №21-178а13).
15.12.2017 розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03.10.2017 №2147-VIII ''Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів'', яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС) викладено в новій редакції.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII ''Перехідні положення'' КАС в редакції згаданого Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У лютому 2018 року касаційну скаргу ОДПІ було передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Касаційний перегляд справи здійснено в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України ''Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ'' від 15.01.2020 №460-ІХ, відповідно до пункту 2 розділу ІІ цього Закону, та в межах доводів та вимог касаційної скарги відповідно до частини першої статті 341 КАС.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи відповідача, обґрунтування заперечень на касаційну скаргу, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що АПК "Ужгородський" перебуває у процедурі банкрутства. Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 09.11.2006 у справі №6/138 розірвано мирову угоду від 03.03.2004, укладену між АПК "Ужгородський", комітетом кредиторів підприємства-боржника та третьою особою - ТОВ ''Агро-Комплекс'', провадження у справі про банкрутство АПК "Ужгородський" поновлено зі стадії санації та продовжено процедуру санації АПК "Ужгородський" (а.с. 22 - зворотній бік а.с. 25-26 т. 1).
ОДПІ на підставі статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування" та даними картки особового рахунку АПК "Ужгородський" по єдиному соціальному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на 01.12.2014 прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 02.12.2014 №Ю-307 на суму 88' 887,55 грн (а.с. 8, 44 т.1). Оскаржувана вимога включала нарахування не лише пені і штрафу, а й поточне основне зобов`язання зі сплати єдиного внеску, обов`язок щодо сплати якого виник у Підприємства після поновлення провадження у справі про банкрутство (після 09.11.2006). За результатами адміністративного оскарження зазначеної вимоги скарги позивача рішенням Головного управління Міндоходів у Закарпатській області від 05.01.2015 №6/10/07-16-10-04-45 та рішенням Державної фіскальної служби України від 10.02.2015 за №2586/6/99-99-10-01-07-15 залишені без розгляду (а.с. 12, 13, 17, 18 т.1).
Обставини щодо несвоєчасного перерахування єдиного внеску, так само як і розмір застосованих штрафних санкцій та нарахованої пені, позивачем не заперечувалися під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій.
Питання щодо запровадження мораторію та його правового режиму в Законі №2343-ХІІ в редакції, чинній до 19.01.2013, регулювалися нормами статей 1, 12. Так, згідно з абзацом двадцять четвертим статті 1 цього Закону мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.
Відповідно до абзацу четвертого частини четвертої статті 12 цього ж Закону протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів).
Не змінилося правове регулювання правового режиму мораторію на задоволення вимог кредиторів Законом №2343-ХІІ в редакції Закону №4212-VI, чинній з 19.01.2013.
19.01.2013 набрав чинності Закон №4212-VI, яким Закон №2343-ХІІ викладено в новій редакції. Пунктом 1-1 розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №4212-VI (цим пунктом розділ Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №4212-VI доповнено згідно із Законом від 02.10.2012 №5405-VI) встановлено, що його положення застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.
Однак, такий зміст пункту 1-1 не означає, що він поширює дію тільки на справи, які розглядаються господарськими судами. Інше суперечило б суті закону як нормативно-правового акта, який обов`язковий для всіх учасників суспільних відносин, поведінку кого від регулює, а також для всіх суб`єктів правозастосування. 
Таке правозастосування відповідає висновку Верховного Суду у складі колегії суддів палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду щодо застосування норм пункту статті 12 Закону №2343-ХІІ (в редакції, яка діяла до 19.01.2013) та статті 19 цього Закону в редакції Закону №4212-VI (набрав чинності 19.01.2013) у постанові від 23.10.2019 у справі №2340/4157/18 (адміністративне провадження №К/9901/14992/19) за позовом ПАТ "Черкасиобленерго" до ГУ ДФС у Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення (вимоги про сплату боргу (недоїмки)).
Також, за результатами розгляду адміністративної справи №2340/4157/18 Верховний Суд зробив правовий висновок, який полягає в тому, що встановлена нормою абзацу четвертого частини четвертої статті 12 Закону №2343-ХІІ (в редакції, чинній до 19.01.2013) заборона щодо нарахування неустойки (штрафу, пені), застосування санкцій протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів стосується невиконання чи неналежного виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дати введення мораторію, і не поширюється на поточні зобов`язання боржника (зобов`язання, які виникли після цієї дати). Боржник, стосовно якого порушено провадження про визнання банкрутом і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, звільняється від відповідальності лише за невиконання зобов`язань, щодо яких запроваджено мораторій. За поточними зобов`язаннями боржник відповідає на загальних підставах до прийняття господарським судом постанови про визнання його банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Таке тлумачення норм, якими встановлено правий режим мораторію на задоволення вимог кредиторів, відповідає суті мораторію: він вводиться господарським судом одночасно із порушенням справи про банкрутство, а відтак стосується тих вимог, які мали місце на дату прийняття відповідного рішення судом. Оскільки мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), які виникли (термін виконання яких настав) після введення мораторію, то і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення. І враховуючи дату порушення провадження у справі про банкрутство (14.05.2004 - в період чинності Закону №2343-ХІІ в редакції, чинній до 19.01.2013), Верховний Суд погодився із судами попередніх інстанцій, що спірні правовідносини регулюються нормами Закону №2343-ХІІ в редакції, чинній до 19.01.2013.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС при виборі і застосування норми до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Підстав для відступу від правової позиції щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеної в постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №2340/4157/18, Верховний Суд у цій справі не знаходить.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає доречними доводи позивача про те, що у спірних правовідносинах підлягає застосуванню Закон №2343-ХІІ у редакції, чинній до 19.01.2013. Однак, це не впливає на правильність висновків судів попередніх інстанцій про те, що дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів і що введення мораторію на задоволення вимог кредиторів не забороняє контролюючим органам нараховувати поточні податкові зобов`язання та штрафні (фінансові) санкції за несплату/несвоєчасну сплату цих зобов`язань, оскільки, як вже було зазначено, зміна законодавства з питань банкрутства, формулювання окремих норм, не змінила правового регулювання правового режиму мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема, що: встановлена правовими нормами заборона щодо застосування штрафних (фінансових) санкцій стосується грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), на які поширюється мораторій (термін виконання яких настав до дня введення мораторію, який збігається з днем порушення судом справи про банкрутство боржника); за поточними зобов`язаннями боржник відповідає на загальних підставах до прийняття господарським судом постанови про визнання його банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанції, що за встановлених у цій справі обставин, застосування до АПК "Ужгородський" штрафних санкцій та нарахування пені згідно з вимогою про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 02.12.2014 №Ю-307 є правомірним та підстави для скасування цієї вимоги відсутні.
Таким чином, в межах доводів і вимог касаційної скарги, підстави для її задоволення і скасування судових рішень, відсутні.
Згідно із статтею 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
У зв`язку з реорганізацію Державної фіскальної служби України шляхом приєднання, поділу та створення Державної податкової служби України Суд допустив процесуальну заміну відповідача відповідно до частини першої статті 52 КАС.
Керуючись статтями 52, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Державного підприємства "Агропромисловий комбінат "Ужгородський" залишити без задоволення.
Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.04.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2016 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	І.А. Васильєва С.С. Пасічник   В.П. Юрченко